— О, боже мій, боже! Ви сами бачите, що сили мене покинули, що я не можу йти.

— О, бо́же мій, бо́же! Ви сами́ ба́чите, що си́ли мене́ поки́нули, що я не мо́жу йти.


І чотири приятелі вчвал помчали шляхом до Бетюна.

І чоти́ри при́ятелі вчвал помча́ли шляхо́м́ до Бетюна.


Він дає сигнал фурманові, і ми пустимося вчвал.

Він дає́ сигна́л фу́рманові, і ми пу́стимося вчвал.


Д'Артаньян опинився в такому важкому становищі, що й не передбачав.

Д'Артаньян опини́вся в тако́му важко́му стано́вищі, що й не передбача́в.


Де вона тепер?

Де вона́ тепе́р?


— От божевільне жіноцтво! — каже Черевань,— Куди він, туди й я!

— От божеві́льне жіно́цтво! — ка́же Черева́нь,— Куди́ він, туди́ й я!


— Як сталось, що ти втрутився в цю справу?

— Як ста́лось, що ти втру́тився в цю спра́ву?


— У вас чудовий кінь, мій любий Портосе.

— У вас чудо́вий кінь, мій лю́бий Портосе.


— Ні, мені щастить, ось і все.

— Ні, мені́ щасти́ть, ось і все.


— Поясніть, бо я не розумію, що ви хочете сказати.

— Поясні́ть, бо я не розумі́ю, що ви хо́чете сказа́ти.


— Слухайте, сказав король.

— Слу́хайте, сказа́в коро́ль.


Жінки обидві так і затремтіли.

Жінки́ оби́дві так і затремті́ли.


Га? Що ви скажете?

Га? Що ви ска́жете?


Всі видатні люди, що навесні виїхали на південь, загинули.

Всі видатні́ лю́ди, що навесні́ ви́їхали на пі́вдень, заги́нули.


І обидва швидкою ходою попрямували до дачі поважного урядовця.

І оби́два швидко́ю ходо́ю попрямува́ли до да́чі пова́жного урядо́вця.


Тоді й мені урвався терпець, і я й собі видобув шпаду.

Тоді́ й мені́ урва́вся терпе́ць, і я й собі́ ви́добув шпа́ду.


— Іродова душа! — каже Шрам.

— Іродова душа́! — ка́же Шрам.


Сьогодні вночі, після дванадцятої, я прийду до вас, і ви маєте переконати мене.

Сього́дні вночі́, пі́сля двана́дцятої, я прийду́ до вас, і ви ма́єте перекона́ти мене́.


Я скоряюсь і залишаюся із щирою пошаною ваш покірний слуга.

Я скоря́юсь і залиша́юся із щи́рою поша́ною ваш покі́рний слуга́.


Вона крадькома поглянула на годинника.

Вона́ крадькома́ погля́нула на годи́нника.


Умовившись, де вони стрінуться, незнайомий пішов.

Умо́вившись, де вони́ стрі́нуться, незнайо́мий пішо́в.


— Вона боялась, що її заарештують.

— Вона́ боя́лась, що її заарешту́ють.


Тої хвилини Плянше почтиво просунув у двері голову й доповів, що коні готові.

То́ї хвили́ни Пля́нше почти́во просу́нув у две́рі го́лову й допові́в, що ко́ні гото́ві.


— Я кажу про негідника Д'Артаньяна.

— Я кажу́ про негі́дника Д'Артаньяна.


— Що вам переказав кардинал для мене?

— Що вам переказа́в кардина́л для мене́?


— Ну, ну, дай спокій! — мовила вона.

— Ну, ну, дай спо́кій! — мо́вила вона́.


Не рушаючися з місця, вона повела тим оком, що гляділо до плеса.

Не рушаючися з мі́сця, вона́ повела́ тим о́ком, що гляді́ло до пле́са.


— Нехай собі й держиться, коли йому так до смаку.

— Неха́й собі́ й держи́ться, коли́ йому так до смаку́.


Не лист, а чималий пакет.

Не лист, а чима́ли́й паке́т.


Очі Дикові трошки пом'якшали.

О́чі Ди́кові тро́шки пом'я́кшали.


Бо у мене грошей ніт,.

Бо у мене́ грошей ніт,.


Он тут за корчмою.

Он тут за ко́рчмо́ю.


Але Д'Артаньян, розпізнавши її убрання, не міг розглядіти її обличчя.

Але́ Д'Артаньян, розпізна́вши її убра́ння́, не міг розгля́діти її обли́ччя.


Атос дав козареві срібну монету, щоб той забирався геть.

Атос дав козаре́ві срі́бну моне́ту, щоб той забира́вся геть.


Городовому козакові треба стерегтись їх, як огню.

Городово́му козако́ві тре́ба стерегти́сь їх, як огню́.


Д'Артаньян спинився, ніби шукаючи слова, і подивився на Атоса.

Д'Артаньян спини́вся, ні́би шука́ючи слова́, і подиви́вся на Атоса.


— Лягаймо спати.

— Ляга́ймо спа́ти.


— Як говорив ти з Костомарою, то в мене чогось наче мороз поза шкурою пішов.

— Як говори́в ти з Костома́рою, то в мене́ чого́сь на́че моро́з по́за шку́рою пішо́в.


— Хто йде? — спитав він, здаля побачивши верхівців.

— Хто йде? — спита́в він, здаля́ поба́чивши верхі́вців.


Хай боронить мене небо.

Хай боро́нить мене́ не́бо.


Боже ж мій милий, пошли йому страждання такі, як мої!

Бо́же ж мій ми́лий, пошли́ йому стражда́ння такі́, як мої́!


Ця правдоподібність стала йому за першу втіху.

Ця правдоподі́бність ста́ла йому за пе́ршу вті́ху.


Спершу думала небога, що се їй сниться, далі крикнула, да задармо.

Спе́ршу ду́мала небо́га, що се їй сни́ться, да́лі кри́кнула, да зада́рмо.


Щоб почути голос людський, треба було кричати на вухо.

Щоб почу́ти го́лос лю́дськи́й, тре́ба було́ крича́ти на ву́хо.


Круг них валялися порожні пляшки.

Круг них валя́лися поро́жні пляшки́.


За водою, виблискуючи веслами, плив човен.

За водо́ю, вибли́скуючи ве́слами, плив чо́вен.


— Але мене не відпустять.

— Але́ мене́ не відпу́стять.


Сам Богун став зовсім уже сивий, хоч був ще крем'язний і досить жвавий.

Сам Богу́н став зо́всім уже́ си́вий, хоч був ще крем'я́зний і до́сить жва́вий.


Карета запізнилася на двадцять хвилин.

Каре́та запізни́лася на два́дцять хвили́н.


— П'єре, допоможіть мені вийти.

— П'є́ре, допоможі́ть мені́ ви́йти.


Поліціянт звів руку.

Поліція́нт звів ру́ку.


— Гарне знайомство, мій друже!

— Га́рне знайо́мство, мій дру́же!


Але профіль був у неї на прочуд гарний.

Але́ про́філь був у не́ї на про́чуд га́рний.


— Вони в цьому пакунку, який ви розгорнете лише на тім боці Ляманша.

— Вони́ в цьо́му́ паку́нку, яки́й ви розго́рнете лише́ на тім бо́ці Ляманша.


Не знав, хто переміг на змаганнях у день національного свята.

Не знав, хто перемі́г на змага́ннях у день націона́льного свя́та.


— Та не вдавайте з себе святоші! — засміявся Д'Артаньян.

— Та не вдава́йте з себе́ святоші! — засмія́вся Д'Артаньян.


Кардинал, прочитавши ці два рядки, глибоко замислився, але паперу не повернув.

Кардина́л, прочита́вши ці два рядки́, гли́бо́ко зами́слився, але́ папе́ру не поверну́в.


Слово твоє було мудре, а язик правдивий.

Сло́во твоє́ було́ му́дре, а язи́к правди́вий.


— Ні, голубко моя нещасна, я не можу оддати тебе бусурманові на поталу.

— Ні, голу́бко моя́ неща́сна, я не мо́жу одда́ти тебе́ бусурманові на пота́лу.


Він ще глибше пірнув у лабіринт збитого купами льоду, шатрів та покопаних ям.

Він ще гли́бше пірну́в у лабіри́нт зби́того ку́пами льо́ду, шатрі́в та поко́паних ям.


Не втручайтеся в мої справи, не намагайтеся допомагати мені.

Не втруча́йтеся в мої́ спра́ви, не намага́йтеся допомага́ти мені́.


Але це її трошки присмирить.

Але́ це її тро́шки присми́рить.


— Ну, бгатику,— каже Черевань,— хоч убий, не второпаю.

— Ну, бга́тику,— ка́же Черева́нь,— хоч уби́й, не второ́паю.


— Ну, а ви, пане Портосе?

— Ну, а ви, па́не Портосе?


Тут, здавалось, він знову почутив неспокій, завагався й спинився втретє.

Тут, здава́лось, він зно́ву почу́тив неспо́кій, завага́вся й спини́вся втре́тє.


Так минув рік.

Так мину́в рік.


— Ні, монсеньєр.

— Ні, монсеньє́р.


— Чи ж чули ви, товариші? Індійці збираються принести в жертву Сіпсу.

— Чи ж чу́ли ви, това́риші? Інді́йці збира́ються принести́ в же́ртву Сіпсу.


— Ну, то кінчайте, про що почали.

— Ну, то кінча́йте, про що почали́.


— А, як ся маєш, Гаво?

— А, як ся ма́єш, Га́во?


— Подивиться на адресу.

— Поди́виться на адре́су.


— Що ж ти чув?

— Що ж ти чув?


Сподіваюся, на наступному тижні.

Сподіва́юся, на насту́пному ти́жні.


— А, чорт! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— А, чорт! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


Затулила руками очі, а сльози між пучки так і капотять.

Затули́ла рука́ми о́чі, а сльо́зи між пучки́ так і капотя́ть.


Жах обгорнув мене.

Жах обгорну́в мене́.


Д'Артаньян вмить оглянув її всю.

Д'Артаньян вмить огля́нув її всю.


Цей мир вимагатиме посередника, і за такого посередника буду я.

Цей мир вимага́тиме посере́дника, і за тако́го посере́дника бу́ду я.


— Е, що там, дасть Бог, то й ліпші будуть.

— Е, що там, дасть Бог, то й лі́пші бу́дуть.


— Але не заходьте далеко, щоб чути дзвоник.

— Але́ не захо́дьте дале́ко, щоб чу́ти дзво́ник.


— Ти славний козак і коли помреш, то я й про тебе пісню складу.

— Ти сла́вний коза́к і коли́ помре́ш, то я й про тебе́ пі́сню скла́ду.


А що запорожцеві вкрасти, що задумає, то мов із гамана тютюну дістати.

А що запоро́жцеві вкра́сти, що заду́має, то мов із гамана́ тютюну́ діста́ти.


— Я ладна жити, де хочете, аби тільки сховатися так, щоб не знали, де я.

— Я ла́дна жи́ти, де хо́чете, аби́ ті́льки схова́тися так, щоб не зна́ли, де я.


Він двічі намагався підвестися — і двічі падав.

Він дві́чі намага́вся підвести́ся — і дві́чі па́дав.


Це невідхильна потреба їх природи.

Це невідхи́льна потре́ба їх приро́ди.


Клень був крихітку за великий для її пащеки.

Клень був кри́хітку за вели́кий для її паще́ки.


Якщо мало, то додам ще унцій шість — сім золота і зайву рушницю з набоями.

Якщо́ ма́ло, то дода́м ще у́нцій шість — сім зо́лота і за́йву рушни́цю з набо́ями.


Молодий офіцер мовчав.

Молоди́й офіце́р мовча́в.


Думаю, що на те можете спокійно підписатися.

Ду́маю, що на те мо́жете спокі́йно підписа́тися.


Такий вже мені вийнявся жеребок нещасний.

Таки́й вже мені́ ви́йнявся жеребо́к неща́сний.


Дверцята зачинили на ключ, і обидва опинилися в пересувній тюрмі.

Дверця́та зачини́ли на ключ, і оби́два опини́лися в пересувні́й тюрмі́.


— У нас було непорозуміння в питанні про туалет, — сказав юнак.

— У нас було́ непорозумі́ння в пита́нні про туале́т, — сказа́в юна́к.


— Оддали би ви листа, Арамісе? — спитав Д'Артаньян.

— Оддали би ви листа́, Арамісе? — спита́в Д'Артаньян.


— Я пропонував вам Тібурн, — сказав лорд Вінтер.

— Я пропонува́в вам Тібурн, — сказа́в лорд Вінтер.


Джекоб Кент цього дня був у прегарному настрої.

Джекоб Кент цього́ дня був у прегарному на́строї.


Покинуті запряжки стикнулися з иншими, і сталася на льоду ціла метушня.

Поки́нуті запря́жки стикну́лися з иншими, і ста́лася на льоду́ ці́ла метушня́.


— З одною я вчора не міг вас дождатися, — пояснив він.

— З одно́ю я вчо́ра не міг вас дожда́тися, — поясни́в він.


— Я, принаймні, мав би надію відшукати її.

— Я, прина́ймні, мав би наді́ю відшука́ти її.


— А все ж таки, — напосідав Фелтон, — я хочу знати.

— А все ж таки́, — напосіда́в Фелтон, — я хо́чу зна́ти.


— Себто вже ворожить, характерствує.

— Се́бто вже воро́жить, характе́рствує.


Цієї людини я не знайшов.

Ціє́ї люди́ни я не знайшо́в.


— Не варт я тебе! Одного пальчика твого не варт.

— Не варт я тебе́! Одного́ па́льчика твого́ не варт.


Тілько що доїжджає до воріт, аж сотник виїжджає з двору.

Ті́лько що доїжджа́є до ворі́т, аж со́тник виїжджа́є з дво́ру.


— Маю, — відповів Д'Артаньян, — від сьогодня починаючи.

— Ма́ю, — відпові́в Д'Артаньян, — від сього́дня почина́ючи.


Дасть Бог, подужаєте.

Дасть Бог, поду́жаєте.


Нечуваний гармидер збився у польському війську.

Нечу́ваний гарми́дер зби́вся у по́льському ві́йську.


Я вже був у К.

Я вже був у К.


І обома руками він прихилив мою голову до свойого лиця.

І обома́ рука́ми він прихили́в мою́ го́лову до свойо́го лиця́.


Найбільший натовп збірався біля Оперного будинку.

Найбі́льший на́товп збіра́вся бі́ля О́перного буди́нку.


— Раз, два, — сказав він, рахуючи арештантів, — а третій де?

— Раз, два, — сказа́в він, раху́ючи арешта́нтів, — а тре́тій де?


— Але ж він помер.

— Але́ ж він поме́р.


Це зменшить наші капітали до п'яти тисяч ліврів.

Це зме́ншить на́ші капіта́ли до п'яти́ ти́сяч лі́врів.


Їх було троє.

Їх було́ тро́є.


— Друг низької людини, здатний до всього, — вголос додала вона.

— Друг низько́ї люди́ни, зда́тний до всьо́го, — вго́лос додала́ вона́.


Приятелі весело перезирнулися.

При́ятелі ве́село перезирну́лися.


Я прокинувся другого дня аж десь над вечір з тріскучим болем голови.

Я проки́нувся дру́гого дня аж десь над ве́чір з тріску́чим бо́лем голови́.


Я сам прийду сьогодні ввечорі, об одинадцятій, перепросити вас.

Я сам прийду́ сього́дні ввечорі, об одина́дцятій, перепроси́ти вас.


Д'Артаньян ступив у будинок слідом за кардиналом.

Д'Артаньян ступи́в у буди́нок слі́дом́ за кардина́лом.


Але ви не з'явилися.

Але́ ви не з'яви́лися.


Йоська закликали до протоколу.

Йоська закли́кали до протоко́лу.


З льоху долинуло їхнє тужне голосіння.

З льо́ху доли́нуло ї́хнє ту́жне голосі́ння.


— Бо її відправлено.

— Бо її відпра́влено.


Чоловіки кинулись їх рятувати.

Чоловіки́ ки́нулись їх рятува́ти.


на Білому Перевалі, — отже й не даремно прозвали це місце так.

на Бі́лому Перева́лі, — о́тже й не даре́мно прозва́ли це мі́сце так.


Обидва мушкетери почервоніли.

Оби́два мушкете́ри почервоні́ли.


— Е, ти, бачу, ще не позбувся сентиментальности.

— Е, ти, ба́чу, ще не позбу́вся сентиментальности.


Увійшли до ложі.

Увійшли́ до ло́жі.


— Ні, не бійся — відповів він.

— Ні, не бі́йся — відпові́в він.


А він, клятий, ні од праці не втомився, ні од горілки не впився.

А він, кля́тий, ні од пра́ці не втоми́вся, ні од горі́лки не впи́вся.


— І яким воно тобі здалося?

— І яки́м воно́ тобі́ здало́ся?


— А все таки, Іване, обміркуй — почала вона нерішуче.

— А все таки́, Іва́не, обмірку́й — почала́ вона́ нерішу́че.


Міледі простягла йому руку.

Міле́ді простягла́ йому ру́ку.


Фреда! Він міг би заприсягнутися, що то вона.

Фреда! Він міг би заприсягну́тися, що то вона́.


Потім високий чоловік жестом запропонував мушкетерові ввійти.

По́тім висо́кий чолові́к же́стом запропонува́в мушкете́рові ввійти́.


Вона побоювалася навіть, чи не дізналися про її колишні авантури в Англії.

Вона́ побо́ювалася на́віть, чи не дізна́лися про її коли́шні аванту́ри в А́нглії.


Тут я й спинився.

Тут я й спини́вся.


Ця звістка дуже збентежила Богуна, бо поділення України погрожувало її волі.

Ця зві́стка ду́же збенте́жила Богуна́, бо поді́лення Украї́ни погро́жувало її во́лі.


— На коней да до Ічні!

— На ко́ней да до І́чні!


— А чорт побирай! — бурмотів король.

— А чорт побира́й! — бурмо́тів коро́ль.


Обмеживши її кару висилкою, її майже помилувано.

Обме́живши її ка́ру ви́силкою, її ма́йже поми́лувано.


Хтось питав про наказного гетьмана.

Хтось пита́в про наказно́го ге́тьмана.


— Е, що мені.

— Е, що мені́.


З вуст Д'Артаньяна вихопився вигук подиву і обурення.

З вуст Д'Артаньяна ви́хопився ви́гук по́диву і обу́рення.


— Завжди жила тут!

— За́вжди́ жила́ тут!


Фелтон простяг зброю міледі.

Фелтон простя́г збро́ю міле́ді.


Од щирого серця празниковали.

Од щи́рого се́рця празниковали.


Ми полягали спати.

Ми поляга́ли спа́ти.


Найсильніша поваба — це расова, а ми ж з вами однієї раси.

Найсильні́ша пова́ба — це ра́сова, а ми ж з вами одніє́ї ра́си.


Вони їхали в один ряд з похмурим видом і похнюпившись.

Вони́ ї́хали в оди́н ряд з похму́рим ви́дом і похню́пившись.


— А Іванець? А Васюта?

— А Іване́ць? А Васю́та?


Міледі просто збожеволіла від кохання й не тямилися з радощів.

Міле́ді про́сто збожево́ліла від коха́ння й не тя́милися з ра́дощів.


— Вбити чи звеліти вбити Б'юкенгема.

— Вби́ти чи звелі́ти вби́ти Б'юкенгема.


Да й вийшов із світлиці.

Да й ви́йшов із світли́ці.


— Іди, дурний! — сказав з виразом погорди й огидливости Едмунд.

— І́ди, дурни́й! — сказа́в з ви́разом пого́рди й огидливости Едму́нд.


Але ця жінка ладна віддати віть за віть і не схибить.

Але́ ця жі́нка ла́дна відда́ти віть за віть і не схи́бить.


Цього разу біля дверей стояв Принс.

Цього́ ра́зу бі́ля двере́й стоя́в Принс.


Гей Стокард зупинився, намагаючись виявити словами сувору етику своєї души.

Гей Стокард зупини́вся, намага́ючись ви́явити слова́ми суво́ру е́тику своє́ї души́.


— Ти зробиш те, про що просить твоя маленька Газізя.

— Ти зро́биш те, про що про́сить твоя́ мале́нька Газізя.


Батько мій був білий, — білий, як і ви.

Ба́тько мій був бі́лий, — бі́лий, як і ви.


— Я з радощів, Астарочко! — не признавалася дівчина.

— Я з ра́дощів, Аста́рочко! — не признава́лася ді́вчи́на.


— Хто ж це? — звідався кардинал.

— Хто ж це? — зві́дався кардина́л.


— Я чудово знаю звичаї країни.

— Я чудо́во зна́ю зви́чаї краї́ни.


— А тепер, коли він пішов, треба забиратись і нам, — зауважила пані Бонасьє.

— А тепе́р, коли́ він пішо́в, тре́ба забира́тись і нам, — заува́жила па́ні Бонасьє.


— От іще помана не поліно, зовсім подібне до щуки!

— От іще́ пома́на не полі́но, зо́всім поді́бне до щу́ки!


— Та бо й дійсно, що розтворений.

— Та бо й ді́йсно, що розтво́рений.


— Ідіть за мною, — сказав поліцай, що увійшов слідом за вартою.

— Іді́ть за мно́ю, — сказа́в поліца́й, що увійшо́в слі́дом́ за ва́ртою.


— У мене промайнула думка, — промовив Д'Артаньян.

— У мене́ промайну́ла ду́мка, — промо́вив Д'Артаньян.


Лягайте й засніть.

Ляга́йте й засні́ть.


Раптом тишу нічну розірвав частий випал рушничний.

Ра́птом ти́шу нічну́ розірва́в ча́стий ви́пал рушни́чний.


— Ну, а ти виступаєш на тім вічу з яким рефератом?

— Ну, а ти виступа́єш на тім ві́чу з яки́м рефера́том?


— На щастя вона коротка, не доходить до землі футів на шість.

— На ща́стя вона́ коро́тка, не дохо́дить до землі́ фу́тів на шість.


А втім треба було кінчати.

А втім тре́ба було́ кінча́ти.


Поміж возами збився гармидер.

Помі́ж во́зами зби́вся гарми́дер.


Д'Артаньян не знав Лондона, не розумів жодного англійського слова.

Д'Артаньян не знав Ло́ндона, не розумі́в жо́дного англі́йського сло́ва.


— Як часом, Гаво.

— Як ча́сом, Га́во.


— Ну, ну, — кажу — будь тихо, не плач! Роздягнись та йди спати!

— Ну, ну, — кажу́ — будь ти́хо, не плач! Роздягни́сь та йди спа́ти!


Д'Артаньян хотів спочатку придивитися до обличчя грубіяна, що глузував з нього.

Д'Артаньян хоті́в споча́тку придиви́тися до обли́ччя грубія́на, що глузува́в з нього.


— Що сьогодні з Домонтовичем на божий суд ставав?

— Що сього́дні з Домонто́вичем на бо́жий суд става́в?


Зовнішнє повітря тиснуло тепло до гори.

Зо́внішнє пові́тря ти́снуло тепло́ до гори́.


У Фортюна полегчало на серці.

У Фортюна поле́гчало на се́рці.


Вони працювали з ритмичними розмахами.

Вони́ працюва́ли з ритми́чними ро́змахами.


— Каюся, що це мене дуже заспокоїло б.

— Ка́юся, що це мене́ ду́же заспоко́їло б.


— О, нещасна.

— О, неща́сна.


Минула зима, минув і цілий рік серед такої роботи.

Мину́ла зима́, мину́в і ці́лий рік се́ред тако́ї робо́ти.


За тими дверима ще двері.

За ти́ми двери́ма ще две́рі.


І це було цілком природнє.

І це було́ цілко́м природнє.


Жінка репетувала, кричала пробі.

Жі́нка репетува́ла, крича́ла про́бі.


— Повернувшися, ми з вами порахуємося.

— Повернувшися, ми з вами пораху́ємося.


— Куди ми їдемо звідси?

— Куди́ ми ї́демо зві́дси?


Очевидно, за цим віконцем, так затищно освітленим, чекали на нього.

Очеви́дно, за цим віко́нцем, так затищно осві́тленим, чека́ли на нього.


Проте, ніч пройшла без пригод.

Проте́, ніч пройшла́ без приго́д.


— Безсумнівно перший коханець та спільник красуні.

— Безсумні́вно пе́рший коха́нець та спі́льник красу́ні.


— Як називаєшся? — питає мене шандар.

— Як назива́єшся? — пита́є мене́ шанда́р.


— Оступись, Д'Артаньяне, одійди в бік! — скрикнув Атос, я стрілятиму.

— Оступи́сь, Д'Артаньяне, одійди́ в бік! — скри́кнув Атос, я стріля́тиму.


Лорд Вінтер подумав, що він сказав так, аби заспокоїти Д'Артаньяна.

Лорд Вінтер поду́мав, що він сказа́в так, аби́ заспоко́їти Д'Артаньяна.


— Високий на зріст?

— Висо́кий на зріст?


Флойд Вандерліп був, треба гадати, дужа людина.

Флойд Вандерліп був, тре́ба гада́ти, ду́жа люди́на.


До того ж вони мусіли уважно стежити й за своїми власними особами.

До того́ ж вони́ мусіли ува́жно сте́жити й за свої́ми вла́сними осо́бами.


Я не думаю сидіти в тім проклятущім Львові.

Я не ду́маю сиді́ти в тім проклятущім Льво́ві.


Дивиться Шрам, аж у гаю зійшлась купа люду чимала.

Ди́виться Шрам, аж у гаю́ зійшла́сь ку́па лю́ду чима́ла́.


— Я піду тільки разом з своєю служницею Астарою!

— Я піду́ ті́льки ра́зом з своє́ю служни́цею Астаро́ю!


Розумієте, легше обманути жінку, ніж чоловіка.

Розумі́єте, ле́гше обману́ти жі́нку, ніж чолові́ка.


Настав, нарешті, вечір.

Наста́в, наре́шті, ве́чір.


Ми заїхали до готелю.

Ми заї́хали до готе́лю.


— А, — промовив Атос, — ця спритна особа — ваша кузина.

— А, — промо́вив Атос, — ця спри́тна осо́ба — ва́ша кузи́на.


Помалу стук утих.

Пома́лу стук ути́х.


Думали вони мене спокусити.

Ду́мали вони́ мене́ спокуси́ти.


— Ваше здоров'я, пане Д'Артаньяне!

— Ва́ше здоро́в'я, па́не Д'Артаньяне!


Чуєте, кажу вам, що можуть зовсім зіпсуватись.

Чу́єте, кажу́ вам, що мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.


— Але може б тато були ласкаві показати мені книжки, рахунки?

— Але́ мо́же б та́то були́ ласка́ві показа́ти мені́ книжки́, раху́нки?


Боротьба точилася недовго.

Боротьба́ точи́лася недо́вго.


— Вам, Гічкок, не вдасться довести мене до такого безумства.

— Вам, Гічкок, не вда́сться довести́ мене́ до тако́го безу́мства.


Несподівано зарипіли двері, примусивши мене здрігнутися.

Несподі́вано зарипі́ли две́рі, приму́сивши мене́ здрігну́тися.


Бурилося в мені від таких слів.

Бури́лося в мені́ від таки́х слів.


— Ну ж бо, ну! Годі вам, Тревій! — сказав король.

— Ну ж бо, ну! Го́ді вам, Тревій! — сказа́в коро́ль.


У Лондоні, сподіваюся, є установи, куди він міг би ув'язнити свою невістку.

У Ло́ндоні, сподіва́юся, є устано́ви, куди́ він міг би ув'язни́ти свою́ неві́стку.


Герінгтон не звернув на нього ніякої уваги, бо давно до нього звик.

Герінгтон не зверну́в на нього нія́кої ува́ги, бо давно́ до нього звик.


— Кари на горло!

— Ка́ри на го́рло!


— Сподіваюсь, що на вашому обіді немає дам, — зауважив Араміс.

— Сподіва́юсь, що на ва́шому обі́ді нема́є дам, — заува́жив Араміс.


— Я такий самий, як і ваш Генрись.

— Я таки́й са́ми́й, як і ваш Генри́сь.


Чотири мушкетери стали до роботи.

Чоти́ри мушкете́ри ста́ли до робо́ти.


Грімо рухом голови підтвердив цю гадку.

Грі́мо ру́хом голови́ підтве́рдив цю га́дку.


От якби ця справа обмежилася вдаром шпади, то — будь ласка!

От якби́ ця спра́ва обме́жилася вда́ром шпа́ди, то — будь ла́ска!


Сказано надзвичайно ввічливо і найспокійнішим тоном.

Ска́зано надзвича́йно вві́чливо і найспокі́йнішим то́ном.


Підходить? Згода? Згоджуєтесь?

Підхо́дить? Зго́да? Зго́джуєтесь?


— От добрі люде! — каже Кирило Тур.

— От до́брі люде́! — ка́же Кири́ло Тур.


Підійшов ближче — аж справді тут неначе ярмарок.

Підійшо́в бли́жче — аж спра́вді тут нена́че я́рмарок.


Другого дня, коли увійшли до її кімнати, вона лежала в ліжку.

Дру́гого дня, коли́ увійшли́ до її кімна́ти, вона́ лежа́ла в лі́жку.


— Випийте! Це вино підживить вас, випийте!

— Ви́пийте! Це вино́ піджи́вить вас, ви́пийте!


Та Гава рад був і тому.

Та Га́ва рад був і тому́.


— І я теж! — сказав Д'Артаньян.

— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.


— Так, але я гадав, що ви жартуєте.

— Так, але́ я гада́в, що ви жарту́єте.


— Але в мене нема коня, — сказав Д'Артаньян.

— Але́ в мене́ нема́ коня́, — сказа́в Д'Артаньян.


Вона закінчила побачення жестом, який не залишав сумніву щодо характеру розмови.

Вона́ закі́нчи́ла поба́чення же́стом, яки́й не залиша́в су́мніву що́до хара́ктеру розмо́ви.


Попробуємо обійтися без неї.

Попро́буємо обійти́ся без не́ї.


— Яким робом?

— Яки́м ро́бом?


— Знаєш що, батьку! — каже йому Петро.

— Зна́єш що, ба́тьку! — ка́же йому Петро́.


Не сподівався я від вас цього, Яне.

Не сподіва́вся я від вас цього́, Я́не.


— А що, пане гетьмане? — каже Шрам.

— А що, па́не ге́тьмане? — ка́же Шрам.


Так ти мені допоможеш? Ти знаєш всякі зілля, то певно знаєш і отрутні.

Так ти мені́ допомо́жеш? Ти зна́єш вся́кі зі́лля, то пе́вно зна́єш і отру́тні.


Упоравшись коло запорожця, кинувсь і сюди.

Упо́равшись ко́ло запоро́жця, ки́нувсь і сюди́.


Ляхи тоді врозтіч! А я за коня.

Ля́хи тоді́ вро́зтіч! А я за коня́.


Він кинувся на нього й одразу заснув.

Він ки́нувся на нього й одра́зу засну́в.


— Еге! — закричав отаман.

— Еге́! — закрича́в ота́ман.


Веранда густо обросла диким виноградом.

Веранда гу́сто обросла́ ди́ким виногра́дом.


— Ну, то що ж нам робити?

— Ну, то що ж нам роби́ти?


— О, видиш, як за ним обстає! — жартував Староміський.

— О, ви́диш, як за ним обстає́! — жартува́в Староміський.


Тоді він буде до ваших послуг.

Тоді́ він бу́де до ва́ших по́слуг.


Комісар сидів на стільці й писав щось за столом.

Коміса́р сиді́в на стільці́ й писа́в щось за столо́м.


Та скоріше поспішайте, ви чортова швабро, а то я вам покажу!

Та скорі́ше поспіша́йте, ви чо́ртова шва́бро, а то я вам покажу́!


— Так, так, — відказав Б'юкенгем.

— Так, так, — відказа́в Б'юкенгем.


А військовий писар, хоть і чув, да не озиравсь.

А військо́ви́й пи́сар, хоть і чув, да не озира́всь.


— Чого ж се мене такий страх ошиб? Хто се такий, мій братику?

— Чого́ ж се мене́ таки́й страх ошиб? Хто се таки́й, мій бра́тику?


— А як же тебе звати?

— А як же тебе́ зва́ти?


Усі ці сумніви викликали в ньому велике бажання дійти правди.

Усі́ ці су́мніви ви́кликали в ньому вели́ке бажа́ння дійти́ пра́вди.


— Хочеш, Мариночко, я збудую тут хатку і будемо на те літо тут жити?

— Хо́чеш, Мари́ночко, я збуду́ю тут ха́тку і бу́демо на те лі́то тут жи́ти?


Д'Артаньян поклав спробувати пройти до Лювра.

Д'Артаньян покла́в спро́бувати пройти́ до Лювра.


— Слухайте, — сказала вона йому.

— Слу́хайте, — сказа́ла вона́ йому.


— Мають очі — вигукнула міледі, — і не бачать, мають вуха і не чують.

— Ма́ють о́чі — ви́гукнула міле́ді, — і не ба́чать, ма́ють ву́ха і не чу́ють.


Але я знаю, що ви благородні й хоробрі дворяни, і що на вас можна звіритись.

Але́ я зна́ю, що ви благоро́дні й хоро́брі дворя́ни, і що на вас мо́жна зві́ритись.


Ваша мати долучить до них рецепт бальзаму, що вона одержала від одної циганки.

Ва́ша ма́ти долу́чить до них реце́пт бальза́му, що вона́ оде́ржала від одно́ї цига́нки.


— Боже мій! — каже.

— Бо́же мій! — ка́же.


— Пустити мене першим.

— Пусти́ти мене́ пе́ршим.


— А, він в порядку, — сказав начальник, — та з чудовою рекомендацією.

— А, він в поря́дку, — сказа́в нача́льник, — та з чудо́вою рекоменда́цією.


За це люблю тебе.

За це люблю́ тебе́.


— Я найкраща її приятелька.

— Я найкра́ща її при́ятелька.


— Робіть з цією грамотою, що хочте.

— Робі́ть з ціє́ю гра́мотою, що хочте.


— Я родом з Червоної Ріки.

— Я ро́дом з Черво́ної Ріки́.


Але що ж вони хотять зробити з нею, сердешною? Чи побачу я її коли?

Але́ що ж вони́ хо́тять зроби́ти з не́ю, серде́шною? Чи поба́чу я її коли́?


Роздивляючись на своїх товаришів, він спіткав надзвичайно виразний погляд Атоса.

Роздивля́ючись на свої́х това́ришів, він спітка́в надзвича́йно вира́зний по́гляд Атоса.


— А її брат? — несміливо запитав Д'Артаньян.

— А її брат? — несмі́ли́во запита́в Д'Артаньян.


— Бо дурні були, — обізвався хтось підупалим голосом.

— Бо ду́рні були́, — обізва́вся хтось підупа́лим го́лосом.


Погоня змінилась лютістю на невдале й безцільне шукання.

Пого́ня зміни́лась лю́тістю на невда́ле й безці́льне шука́ння.


— Даю вам слово дворянина.

— Даю́ вам сло́во дворяни́на.


— Зі Смерекова.

— Зі Смерекова.


Д'Артаньян розказав про пригоду з пані Бонасьє.

Д'Артаньян розказа́в про приго́ду з па́ні Бонасьє.


Та мені про це було байдуже.

Та мені́ про це було́ ба́йду́же.


Весь тиждень робота йшла як на машині.

Весь ти́ждень робо́та йшла як на маши́ні.


Ну, приїхали за мною козаки, та й годі.

Ну, приї́хали за мно́ю козаки́, та й го́ді.


Вернув далеко веселіший і спокійніший, ніж пішов.

Верну́в дале́ко веселі́ший і спокійні́ший, ніж пішо́в.


— А, ще чим будуть журитися, та хлопцем, — відповів другий.

— А, ще чим бу́дуть жури́тися, та хло́пцем, — відпові́в дру́гий.


На третій день, об одинадцятій, два діямантові навіски були готові.

На тре́тій день, об одина́дцятій, два діяма́нтові наві́ски були́ гото́ві.


— Ось тепер тільки висковзнулася правда з твоїх уст.

— Ось тепе́р ті́льки ви́сковзнулася пра́вда з твої́х уст.


Атос не мав сумніву, що то був кардинал з своєю вартою.

Атос не мав су́мніву, що то був кардина́л з своє́ю ва́ртою.


— Не зви мене, Астарочка, Газізею.

— Не зви мене́, Аста́рочка, Газізе́ю.


Здається, я вам ще не казав, що був на урядовій посаді.

Здає́ться, я вам ще не каза́в, що був на урядо́вій поса́ді.


Дейв Верц, скинувши з себе ведмежу ковдру, підвівся й позіхнув.

Дейв Верц, ски́нувши з себе́ ведме́жу ко́вдру, підві́вся й позіхну́в.


— Вони мені невідомі.

— Вони́ мені́ невідо́мі.


До таких людей належав і Кід із Монтани.

До таки́х люде́й нале́жав і Кід із Монта́ни.


— Так що ж? — спитала міледі.

— Так що ж? — спита́ла міле́ді.


— Заплати, лайдаче! — крикнув мандрівець свойєму льокаєві.

— Запла́ти, лайда́че! — кри́кнув мандріве́ць свойєму льокаєві.


Лоскочуть, пестять її і вона немов засипляє наново.

Лоско́чуть, пе́стять її і вона́ немо́в засипля́є на́ново.


Д'Артаньян подумав, що прийшов час втрутитися.

Д'Артаньян поду́мав, що прийшо́в час втру́титися.


— Мій друг Араміс, що оце стоїть перед вами, здобув легкого вдара шпадою в руку.

— Мій друг Араміс, що оце́ стої́ть пе́ред вами, здобу́в легко́го вда́ра шпадо́ю в ру́ку.


Однак, я тут розчарувався.

Одна́к, я тут розчарува́вся.


— Дуже прошу, — відповів Д'Артаньян.

— Ду́же про́шу́, — відпові́в Д'Артаньян.


— Саламандра? — скрикнула з комічним острахом панночка.

— Салама́ндра? — скри́кнула з комі́чним о́страхом па́нночка.


Звернув з доріжки за кущ, щоб ні з ким не зустрітись.

Зверну́в з дорі́жки за кущ, щоб ні з ким не зустрі́тись.


Чи знали ви про це?

Чи зна́ли ви про це?


Щоб довідатись про це, треба було перевести розвідини.

Щоб дові́датись про це, тре́ба було́ перевести́ розві́дини.


— Плетеш небилиці, Ґаво, — скрикнув Вовкун.

— Плетеш небили́ці, Ґаво, — скри́кнув Вовку́н.


А слів я тоді не жалів.

А слів я тоді́ не жалі́в.


Він з кількома тисячами вершників вдарив гадячанам у бік.

Він з кількома́ ти́сячами ве́ршників вда́рив гадяча́нам у бік.


Якщо ви не вживатимете застережних заходів, ви пропали.

Якщо́ ви не вжива́тимете застере́жних за́ходів, ви пропа́ли.


— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригадай, як я кохала тебе! — вереснула вона.

— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригада́й, як я коха́ла тебе́! — вересну́ла вона́.


— Від нині за тиждень їду геть зі Львова.

— Від ни́ні за ти́ждень ї́ду геть зі Льво́ва.


— Ви будете батько товариша Максима Гречки?

— Ви бу́дете ба́тько това́риша Макси́ма Гре́чки?


Нам овес, а ти пес,.

Нам ове́с, а ти пес,.


— Скажеш, що панич Тоньо казав тобі прийти, то ніхто тебе не прожене.

— Ска́жеш, що панич Тоньо каза́в тобі́ прийти́, то ніхто́ тебе́ не прожене́.


— Я залишу вас з цим незнайомим, але скоро він вийде, я повернуся до вас.

— Я зали́шу́ вас з цим незнайо́мим, але́ ско́ро він ви́йде, я поверну́ся до вас.


— Невже ти любиш мене?

— Невже́ ти лю́биш мене́?


Ну, здибались ми в Стрию на торзі, познайомилися, розбалакались.

Ну, зди́бались ми в Стри́ю на то́рзі́, познайо́милися, розбала́кались.


Але я не знаю жодної жінки вартої того, щоб її шукали, коли вона зникла.

Але́ я не зна́ю жо́дної жі́нки ва́ртої того́, щоб її шука́ли, коли́ вона́ зни́кла.


— Ну, тепер прощай!

— Ну, тепе́р проща́й!


— Ні, зараз кажи, чому твою батьківщину прозвали Каганцем?

— Ні, за́раз кажи́, чому́ твою́ ба́тьківщи́ну прозва́ли Каганце́м?


— Не турбуйтеся, пане, — відказав Плянше.

— Не турбу́йтеся, па́не, — відказа́в Пля́нше.


Він у себе?

Він у себе́?


— Ви щось кажете? — запитав він.

— Ви щось ка́жете? — запита́в він.


— Я вам, паночку, по полтиннику за всяке зерно дам.

— Я вам, пано́чку, по полтиннику за вся́ке зе́рно́ дам.


Собаки були знесилені, а він, одстаючи, потай дивився на сані.

Соба́ки були́ знеси́лені, а він, одстаючи, по́тай диви́вся на са́ні.


Тілько ж і за другим разом ніхто ані з місця.

Ті́лько ж і за дру́гим ра́зом ніхто́ ані́ з мі́сця.


— Я зрозумів це з язика, дуже неповоротного та з пульса, дуже частого.

— Я зрозумі́в це з язика́, ду́же неповоро́тного та з пу́льса, ду́же ча́стого.


— Та хто ж приходив? Кажи мерщій.

— Та хто ж прихо́див? Кажи́ мерщі́й.


Коні мчали, як вітер, і по кількох хвилинах були біля воріт Лондону.

Ко́ні мча́ли, як ві́тер, і по кілько́х хвили́нах були́ біля воріт Ло́ндону.


— Він зробив мені честь спинитися в нас.

— Він зроби́в мені́ честь спини́тися в нас.


— Ну, то як жеж? — здивувався пан Андрій.

— Ну, то як жеж? — здивува́вся пан Андрі́й.


— Ну, і що ж ти зробив потім? — запитав я.

— Ну, і що ж ти зроби́в по́тім? — запита́в я.


Часописи йому давали, а що не міг сам читати, то читали йому.

Часо́писи йому дава́ли, а що не міг сам чита́ти, то чита́ли йому.


Бо ж Давсон зустрів був місис Сейзер дуже гостинно.

Бо ж Давсон зустрі́в був мі́сис Сейзер ду́же гости́нно.


Що ж він робив із тими грішми? Викупляв невольників із неволі.

Що ж він роби́в із ти́ми грішми? Викупля́в нево́льників із нево́лі.


— Хмельницький? Чула про нього.

— Хмельни́цький? Чу́ла про нього.


— Чорт побирай, — промовив Атос.

— Чорт побира́й, — промо́вив Атос.


— Сір! Мушу сказати, що в їхніх горах ще не знайдено копалень золота.

— Сір! Му́шу сказа́ти, що в ї́хніх го́рах ще не зна́йдено копа́лень зо́лота.


Аж раз один із них попався.

Аж раз оди́н із них попа́вся.


Робота закипіла наново.

Робо́та закипі́ла на́ново.


Д'Артаньян, нарешті, здався.

Д'Артаньян, наре́шті, зда́вся.


— Що зо мною було? Як мені погано, — шептав Едмунд слабим голосом.

— Що зо мно́ю було́? Як мені́ пога́но, — шепта́в Едму́нд слаби́м го́лосом.


— Чудово! Так ви, здається, багатир, любий пане Бонасьє?

— Чудо́во! Так ви, здає́ться, багати́р, лю́бий па́не Бонасьє?


— Я лише вчора приїхала.

— Я лише́ вчо́ра приї́хала.


Так до цього й господарство пристосував, щоб що можна, таки перед очами було.

Так до цього́ й господа́рство пристосува́в, щоб що мо́жна, таки́ пе́ред очами було́.


Надійшов вечір і припинив те криваве бойовище.

Надійшо́в ве́чір і припини́в те крива́ве бойови́ще.


— В моїм, — із якоюсь дрожжю в голосі відповів Опанас.

— В мої́м, — із яко́юсь дро́жжю в го́лосі відпові́в Опана́с.


Незнайомий почекав, доки вона трохи втихомирилась.

Незнайо́мий почека́в, до́ки вона́ тро́хи втихоми́рилась.


Ґава слухав тих слів без тіні недовірливости.

Ґава слу́хав тих слів без ті́ні недовірливости.


Рід пана Івана Гречки в мужеському коліні урвався.

Рід па́на Іва́на Гре́чки в му́жеському колі́ні урва́вся.


— Дайте поміркувати хвилину.

— Да́йте поміркува́ти хвили́ну.


А ви, хлопці, відійдіть у бік.

А ви, хло́пці, відійді́ть у бік.


— Братику, мені не знать що показалось.

— Бра́тику, мені́ не знать що показа́лось.


Люди стояли, затаївши дух.

Лю́ди стоя́ли, затаї́вши дух.


Боже мій милий, я загинула!

Бо́же мій ми́лий, я заги́нула!


А Джек Дальтон? Загинув від вибуху на Морському Левові вкупі з усією командою.

А Джек Дальтон? Заги́нув від ви́буху на Морсько́му Ле́вові вку́пі з усіє́ю кома́ндою.


До мене підходила графиня Вінтер, з якою я посварився.

До мене́ підхо́дила графи́ня Вінтер, з яко́ю я посвари́вся.


Кожний ваш погляд, кожний дотик вашої руки, кожне ваше слово було обіцянкою.

Ко́жний ваш по́гляд, ко́жний до́тик ва́шої руки́, ко́жне ва́ше сло́во було́ обіця́нкою.


Он коні подані, йди вмощуйся та гляди мені, щоб чим Параски не обидила.

Он ко́ні по́дані, йди вмо́щуйся та гляди́ мені́, щоб чим Пара́ски не оби́дила.


Так минуло у шлюбному житті Богунів вісім років.

Так мину́ло у шлю́бному житті́ Богуні́в ві́сім ро́кі́в.


— З сьогоднішнього дня не кажіть про неможливість.

— З сього́днішнього дня не кажі́ть про неможли́вість.


— Як неможна більш, пане.

— Як немо́жна більш, па́не.


Ке лиш сюди ноги.

Ке лиш сюди́ но́ги.


Вона в мене досі.

Вона́ в мене́ до́сі.


У глибині садку стояла вбога халупа.

У глибині́ садку́ стоя́ла вбо́га халу́па.


— Як маєш доказати? Хіба ж я знаю?

— Як ма́єш доказа́ти? Хіба́ ж я зна́ю?


— Мабуть, не по нутру тобі такі ярки!

— Ма́бу́ть, не по нутру́ тобі́ такі́ ярки́!


— Нехай так.

— Неха́й так.


— Хвилинку, Массіно.

— Хвилинку, Массіно.


— Чого бажаєте ви, пане канцлере, і чому ви сюди з'явилися?

— Чого́ бажа́єте ви, па́не ка́нцлере, і чому́ ви сюди́ з'яви́лися?


Завтра новий рік і заразом сорокові роковини моїх уродин.

За́втра нови́й рік і заразо́м сороко́ві рокови́ни мої́х уроди́н.


Атос, Араміс і Д'Артаньян оточили Бікара й вимагали, щоб він здався.

Атос, Араміс і Д'Артаньян оточи́ли Бікара й вимага́ли, щоб він зда́вся.


Ми повинні вжити якихось заходів.

Ми пови́нні вжи́ти яки́хось за́ходів.


— Бережи мою перинку.

— Бережи́ мою́ пери́нку.


— З скількох осіб?

— З скілько́х осі́б?


Він був у чудовому ловецькому вбранні.

Він був у чудо́вому ловецькому вбра́нні́.


— Листа передадуть особисто йому.

— Листа́ передаду́ть особи́сто йому.


— Ой, бідна жінка, бідна жінка! Що вони з нею зробили?

— Ой, бі́дна жі́нка, бі́дна жі́нка! Що вони́ з не́ю зроби́ли?


І мушкетер, як завжди байдужно, пішов кінчати сніданок.

І мушкете́р, як за́вжди́ байду́жно, пішо́в кінча́ти сніда́нок.


— Маєте рацію, мілорде, — зауважив Атос, — це вимислені імена.

— Ма́єте ра́цію, мілорде, — заува́жив Атос, — це ви́мислені імена́.


А не покажете нам, куди тут переїхати?

А не пока́жете нам, куди́ тут переї́хати?


З першого ж погляду він побачив, що жінка молода й вродлива.

З пе́ршого ж по́гляду він поба́чив, що жі́нка молода́ й вродли́ва.


Ченці їх проводжали.

Ченці́ їх проводжа́ли.


— Так се із Низу такий вітер віє!

— Так се із Ни́зу таки́й ві́тер ві́є!


Йосько замовк на хвилю.

Йосько замо́вк на хви́лю.


— Не грубіяньте! — промовила вона нарешті.

— Не грубія́ньте! — промо́вила вона́ наре́шті.


— Куди отеє ми заїхали? Що отеє з нами буде?

— Куди́ оте́є ми заї́хали? Що оте́є з нами бу́де?


Інші двоє, повірте мені, не гірші.

І́нші дво́є, пові́рте мені́, не гі́рші.


— Влаштуйте баль.

— Влашту́йте баль.


Шатро наближалося до них, хитаючись, неначе п'яний.

Шатро́ наближа́лося до них, хита́ючись, нена́че п'я́ний.


Але йому не довго жити.

Але́ йому не до́вго жи́ти.


Староміська дивилася на це все і з диву не могла отямитися.

Староміська диви́лася на це все і з ди́ву не могла́ отя́митися.


— І я теж, — відповів Портос, — якщо Д'Артаньян згодний.

— І я теж, — відпові́в Портос, — якщо́ Д'Артаньян зго́дний.


— Спасибі, пане Бонасьє, — подякував Д'Артаньян, вихиливши склянку.

— Спаси́бі, па́не Бонасьє, — подя́кував Д'Артаньян, ви́хиливши скля́нку.


Але слова їхні потонули в страшному гуркоті.

Але́ слова́ ї́хні потону́ли в страшно́му гу́ркоті.


— Вперед, Д'Артаньяне! Вперед, вперед! — І він вистрелив з обох пістолетів.

— Впере́д, Д'Артаньяне! Впере́д, впере́д! — І він ви́стрелив з обо́х пістоле́тів.


Не повинен! Ваші предки на це не дозволять.

Не пови́нен! Ва́ші пре́дки на це не дозво́лять.


Навіть старий рибак Сарабрин пару разів спіймався на цю хитрість.

На́віть стари́й риба́к Сарабри́н па́ру разі́в спійма́вся на цю хи́трість.


— Записка, що її ви знайдете в себе, усе вам розкаже.

— Запи́ска, що її ви зна́йдете в себе́, усе́ вам розка́же.


— Хай так! — приєднався швайцарець.

— Хай так! — приєдна́вся швайца́рець.


Процвиндрить батькове добро, а батько хазяїн був, — міркує пан Андрій.

Процви́ндрить ба́тькове добро́, а ба́тько хазя́їн був, — мірку́є пан Андрі́й.


— А хіба ж тебе шандар бив? — спитав пан Журковський.

— А хіба́ ж тебе́ шанда́р бив? — спита́в пан Журковський.


Проте було досить холодно.

Проте́ було́ до́сить хо́лодно.


— О, ні, боронь боже, — відказав Бонасьє.

— О, ні, боро́нь бо́же, — відказа́в Бонасьє.


— Ані трохи, — спокійно відказав Атос.

— А́ні тро́хи, — спокі́йно відказа́в Атос.


— Так, трохи подряпав, — пояснив Д'Артаньян.

— Так, тро́хи подря́пав, — поясни́в Д'Артаньян.


Дід знову закашлявся.

Дід зно́ву зака́шлявся.


— Каміння несе.

— Камі́ння несе́.


А багато вам треба на коня?

А бага́то вам тре́ба на коня́?


Карета мчала далі, а офіцер, здавалось, обернувся в статую.

Каре́та мча́ла да́лі, а офіце́р, здава́лось, оберну́вся в ста́тую.


Раптом двері під портьєрою відчинились, і в кімнату ступила жінка.

Ра́птом две́рі під портьє́рою відчини́лись, і в кімна́ту ступи́ла жі́нка.


Була година дванадцята.

Була́ годи́на двана́дцята.


На поличках стоять мої улюблені книги в гарних оправах.

На поли́чках стоя́ть мої́ улю́блені кни́ги в га́рних опра́вах.


Розлігся страшенний крик, хмара пилу шугнула до неба, і всьому був край.

Розлі́гся страше́нний крик, хма́ра пи́лу шугну́ла до не́ба, і всьо́му був край.


Ми ще молоді, нас кличе життя, що таке хороше.

Ми ще молоді́, нас кли́че життя́, що таке́ хоро́ше.


Черевань, дивлячись, аж іздригається.

Черева́нь, ди́влячись, аж іздрига́ється.


— Ну що, сину? — спитав батько.

— Ну що, си́ну? — спита́в ба́тько.


— Кулик, кулик, он там між камінням шниряє!

— Кули́к, ку́лик, он там між камі́нням шниря́є!


Він відчув ніби таємну радість, що назавжди спекався цієї непевної спільниці.

Він відчу́в ні́би тає́мну ра́дість, що наза́вжди́ спе́кався ціє́ї непе́вної спі́льниці.


Богун сів до столу, змагаючись з своїм почуттям.

Богу́н сів до сто́лу, змага́ючись з свої́м́́́ почуття́м.


— Як так, то ви мені ще дешево дісталися.

— Як так, то ви мені́ ще де́шево діста́лися.


— Яке само? — спитав Портос.

— Яке́ са́мо? — спита́в Портос.


Приємно колисатися в такій надії, мов у гамаці.

Приє́мно колиса́тися в такі́й наді́ї, мов у гамаці́.


Тоді Пасук взяла хутро, я взяв горщик і сокиру, і ми думали вже йти.

Тоді́ Пасу́к взя́ла ху́тро, я взяв го́рщик і соки́ру, і ми ду́мали вже йти.


За це євнухові смерть.

За це є́внухові смерть.


Тимчасом надійшов і Араміс, і Д'Артаньян застав у себе все товариство.

Тимча́сом надійшо́в і Араміс, і Д'Артаньян заста́в у себе́ все товари́ство.


— А що злодію, жидику, дісталось тобі на горіхи?

— А що зло́дію, жидику, діста́лось тобі́ на горі́хи?


— Тьфу та пек на тебе! — бурчав Сарабрин.

— Тьфу та пек на тебе́! — бурча́в Сарабри́н.


Вода в плесі була чим далі глибша.

Вода́ в пле́сі була́ чим да́лі гли́бша.


Жодного ладу між козаками.

Жо́дного ла́ду між козака́ми.


— До Кале, — сказав Д'Артаньян.

— До Кале́, — сказа́в Д'Артаньян.


Я відповідаю за нього.

Я відповіда́ю за нього.


З першого погляду Д'Артаньянові стало зрозуміло, що король лютує.

З пе́ршого по́гляду Д'Артаньянові ста́ло зрозумі́ло, що коро́ль люту́є.


Д'Артаньян хоч і не був мушкетер, виконував їхню службу із зворушливою точністю.

Д'Артаньян хоч і не був мушкете́р, вико́нував ї́хню слу́жбу із звору́шливою то́чністю.


Скрізь вона оточена ворогами.

Скрізь вона́ ото́чена ворога́ми.


— Я розумію шпинат.

— Я розумі́ю шпина́т.


Мошко витріщив очі і видивився на мене, немов би мене вперше в життю бачив.

Мошко́ ви́тріщив о́чі і ви́дивився на мене́, немо́в би мене́ впе́рше в життю́ ба́чив.


Мізкує так собі Петро, аж ось ізнов закопотіли коні.

Мізку́є так собі́ Петро́, аж ось ізнов закопоті́ли ко́ні.


Неможна боятись того, хто вас кохає.

Немо́жна боя́тись того́, хто вас коха́є.