Він прибув до Бахчисараю біля Різдва, випередивши, як і завжди, своє військо.

Він прибу́в до Бахчисара́ю бі́ля Різдва́, ви́передивши, як і за́вжди́, своє́ ві́йсько.


На сходах він зустрів гарненьку покоївку.

На схо́дах він зустрі́в гарне́ньку покої́вку.


Гарячі, маслом облиті, цукром густо посипані вони так і розпливаються в роті.

Гаря́чі, ма́слом обли́ті, цу́кром гу́сто поси́пані вони́ так і розплива́ються в ро́ті.


— І це робота кардинала.

— І це робо́та кардина́ла.


— Це рани честь твоїй фантазії!

— Це ра́ни честь твої́й фанта́зії!


Вона підлизувала лід знизу, і на річці було багато ополонок, щілин.

Вона́ підли́зувала лід зни́зу, і на рі́чці було́ бага́то ополо́нок, щі́ли́н.


— Га, коли вже так хочеш, то нехай і так буде.

— Га, коли́ вже так хо́чеш, то неха́й і так бу́де.


Вона належить вам.

Вона́ нале́жить вам.


— Ну, добре, я знаю, що зроблю.

— Ну, до́бре, я зна́ю, що зроблю́.


Скоро в нас з'являться москити, і вони вам все лице покусають.

Ско́ро в нас з'я́вляться моски́ти, і вони́ вам все лице́ покуса́ють.


Цей шляхтич, ваш друг, оборонявся шалено.

Цей шля́хтич, ваш друг, обороня́вся шале́но.


Усередині в монастиреві стояв тоді густий старосвітський сад.

Усере́дині в монастире́ві стоя́в тоді́ густи́й старосві́тський сад.


Атос зазнав усіх тих лих, що й Бонасьє.

Атос зазна́в усі́х тих лих, що й Бонасьє.


Королева підбігла до маленького столика, де були атрамент, перо та папір.

Короле́ва підбі́гла до мале́нького сто́лика, де були́ атраме́нт, перо́ та папі́р.


— Ви знаєте цей перстень? — спитав Д'Артаньян.

— Ви зна́єте цей пе́рстень? — спита́в Д'Артаньян.


Д'Артаньян визнав за краще останній спосіб і скинув собі розбишаку на плечі.

Д'Артаньян ви́знав за кра́ще оста́нній спо́сіб і ски́нув собі́ розбиша́ку на пле́чі.


Кріпилась однак же, сердешна, сидючи за столом.

Кріпи́лась одна́к же, серде́шна, си́дючи за столо́м.


Дайте мені вмерти, ось все.

Да́йте мені́ вме́рти, ось все.


— Ми спроможемося ще втекти через сад, у мене ключ.

— Ми спромо́жемося ще втекти́ че́рез сад, у мене́ ключ.


Чотири постріли пролунали, як один, і впали чотири чоловіка.

Чоти́ри по́стріли пролуна́ли, як оди́н, і впа́ли чоти́ри чолові́ка.


— Ну, будь же ти в мене за рідного отця, і благословіте нас укупі.

— Ну, будь же ти в мене́ за рі́дного отця́, і благословіте нас уку́пі.


— Герцоґ — англієць, герцоґ б'ється проти нас.

— Герцоґ — англі́єць, герцоґ б'є́ться про́ти нас.


Так, опівночі, він раптом поскидав з себе ковдри і встав з ліжка.

Так, опі́вночі, він ра́птом поскида́в з себе́ ко́вдри і встав з лі́жка.


— Що за біда тобі склалась?

— Що за біда́ тобі́ скла́лась?


Бажав би я знати, як воно скінчиться?

Бажа́в би я зна́ти, як воно́ скі́нчиться?


Ізнов коло дверей козак.

Ізно́в ко́ло двере́й коза́к.


Тільки поїдьмо недалеко звідси.

Ті́льки пої́дьмо недале́ко зві́дси.


— О боже всемогутній! Ось воно йде, на нас іде.

— О бо́же всемогу́тній! Ось воно́ йде, на нас іде́.


Ну, а будеш міг з оцим калікою зібратися?

Ну, а бу́деш міг з оци́м калі́кою зібра́тися?


— Покинь тепер усіх Череванівен, синку! — каже понуро Шрам.

— Поки́нь тепе́р усі́х Череванівен, синку́! — ка́же пону́ро Шрам.


Не почувала потреби.

Не почува́ла потре́би.


— Йой, не йдіть там — скрикнула панночка.

— Йой, не йдіть там — скри́кнула па́нночка.


Було чверть на першу.

Було́ чверть на пе́ршу.


Розумієте? Слухайте моєї поради і йдіть собі геть звідсіля.

Розумі́єте? Слу́хайте моє́ї пора́ди і йдіть собі́ геть звідсіля́.


Я, принаймні, здогадуюся.

Я, прина́ймні, здога́дуюся.


Я — витривалий.

Я — витрива́лий.


— З вашою еміненцією? — бурмотів Бонасьє, поводячи навколо блудними очима.

— З ва́шою еміне́нцією? — бурмотів Бонасьє, пово́дячи навко́ло блу́дними очи́ма.


— А ви не здогадуєтесь?

— А ви не здога́дуєтесь?


— Наблизьтесь та поясніть, що ви робите тут цієї години?

— Набли́зьтесь та поясні́ть, що ви ро́бите тут ціє́ї годи́ни?


— Ну, нічого сказати, панотче! — каже Череваниха Шрамові.

— Ну, ні́чого сказа́ти, панотче! — ка́же Череваниха Шра́мові.


— Отже, готуй наші пакунки та їдьмо.

— О́тже, готу́й на́ші паку́нки та ї́дьмо.


— Я вважав себе за кинутого, обдуреного.

— Я вважа́в себе́ за ки́нутого, обду́реного.


— Ну, як? — цікаво спитав кардинал.

— Ну, як? — ціка́во спита́в кардина́л.


За умовою він вигравав три черги.

За умо́вою він виграва́в три че́рги.


Та Олександра Платонівна не довго барилася, виплачуючи.

Та Олекса́ндра Плато́нівна не до́вго бари́лася, випла́чуючи.


Івась мабуть спить уже?

Іва́сь ма́бу́ть спить уже́?


Ви не можете позбутися попередніх ваших поколіннів.

Ви не мо́жете позбу́тися попере́дніх ва́ших поколі́ннів.


— Так, але вбивство, не більше, — відповів Атос, блідий, як смерть.

— Так, але́ вби́вство, не бі́льше, — відпові́в Атос, бліди́й, як смерть.


— Я зрозумів би вас з одного вашого погляду.

— Я зрозумі́в би вас з одного́ ва́шого по́гляду.


І не потребуєте всі робити.

І не потребу́єте всі роби́ти.


Тепер йому все відомо.

Тепе́р йому все відо́мо.


О десятій він підійшов до воріт Ешель.

О деся́тій він підійшо́в до ворі́т Ешель.


З хвилювання Марина почала кашляти і у неї пішла з горла кров.

З хвилюва́ння Мари́на почала́ ка́шляти і у не́ї пішла́ з го́рла кров.


враз пізнавали, що то ніхто інший іде, тільки Цапковатий.

враз пізнава́ли, що то ніхто́ і́нший іде́, ті́льки Цапковатий.


Да й оглянулись на чубатого запорожця.

Да й огля́нулись на чуба́того запоро́жця.


— Спите, пане?

— Спи́те, па́не?


— Оце падло може стати нам у пригоді? Чи ти збожеволів? — здивувався Портос.

— Оце́ па́дло мо́же ста́ти нам у приго́ді? Чи ти збожево́лів? — здивува́вся Портос.


— Що ж ви зробили за цей час?

— Що ж ви зроби́ли за цей час?


Другою половиною набивала ту торбину.

Дру́гою полови́ною набива́ла ту торби́ну.


Посеред криласу лежало тіло жертви в убранні послушниці.

Посе́ре́д криласу лежа́ло ті́ло же́ртви в убра́нні́ послу́шниці.


Ті слова Гава твердо собі затямив.

Ті слова́ Га́ва тве́рдо собі́ затя́мив.


— Алеж дитино! — заспокоював мене Генрись.

— Алеж дити́но! — заспоко́ював мене́ Генри́сь.


Ось вже спадає ніч.

Ось вже спада́є ніч.


— А на що вам батогів? — йому здавалось, що чоловік кпить собі з нього.

— А на що вам батогі́в? — йому здава́лось, що чолові́к кпить собі́ з нього.


Міледі ступила крок наперед, а тоді подалась назад, ніби вздріла гадюку.

Міле́ді ступи́ла крок напере́д, а тоді́ подала́сь наза́д, ні́би вздрі́ла гадю́ку.


Не знав я навіть, хто був мій батько і якого я роду.

Не знав я на́віть, хто був мій ба́тько і яко́го я ро́ду.


А в тебе, Грімо, все налагоджено?

А в тебе́, Грі́мо, все нала́годжено?


— Який же я тобі ворог? — спитав здивовано хан.

— Яки́й же я тобі́ во́рог? — спита́в здиво́вано хан.


А вона озирнулася раз, озирнулася другий раз і, очевидно, все пізнавала мене.

А вона́ озирну́лася раз, озирну́лася дру́гий раз і, очеви́дно, все пізнава́ла мене́.


— Кохання до тебе, яке починає вже понимати мене.

— Коха́ння до тебе́, яке́ почина́є вже понима́ти мене́.


— Авжеж що ви.

— Авже́ж що ви.


— А що ж вони там кажуть?

— А що ж вони́ там ка́жуть?


— Ну, пан усе так шуткома кажуть, але ж я дам добру ціну.

— Ну, пан усе́ так шуткома ка́жуть, але́ ж я дам до́бру ціну́.


З вас був би добрий шинкар.

З вас був би до́брий шинка́р.


Доля ще зглянеться на нас! Ми ще переможемо!

До́ля ще згля́неться на нас! Ми ще перемо́жемо!


— Та недалеко.

— Та недале́ко.


— Земляки мої нещасні побила нас лихая година.

— Земляки́ мої́ неща́сні поби́ла нас лиха́я годи́на.


Сам він не мав ніякої охоти брати до рук гетьманську булаву.

Сам він не мав нія́кої охо́ти бра́ти до рук ге́тьма́нську булаву́.


Зі сходу наближалося козацьке військо.

Зі схо́ду наближа́лося коза́цьке ві́йсько.


Так минала щодня добра година й аж тоді йшов пан Андрій снідати.

Так мина́ла щодня́ до́бра годи́на й аж тоді́ йшов пан Андрі́й сні́дати.


— Як якийсь лакей або візник?

— Як яки́йсь лаке́й або́ візни́к?


— Араміс! Портос! — згукнув Атос і почав реготати.

— Араміс! Портос! — згукну́в Атос і поча́в регота́ти.


Йоська закликали до протоколу.

Йоська закли́кали до протоко́лу.


Певно, бувають виємки.

Пе́вно, бува́ють ви́ємки.


— Я вже сам скермую, куди треба.

— Я вже сам скермую, куди́ тре́ба.


А особливо я здивувався.

А особли́во я здивува́вся.


Як ось смерком їде Кирило Тур, а за ним десятеро запорожців у двір.

Як ось смерко́м ї́де Кири́ло Тур, а за ним де́сятеро запоро́жців у двір.


— Ти жалієш мене, моя голубонько? — спитав Д'Артаньян!

— Ти жалі́єш мене́, моя́ голу́бонько? — спита́в Д'Артаньян!


Де спинявся король, там спинялись і мушкетери.

Де спиня́вся коро́ль, там спиня́лись і мушкете́ри.


— Не може, бо поранений.

— Не мо́же, бо пора́нений.


Мабуть, те й друге вплинуло на неї.

Ма́бу́ть, те й дру́ге впли́нуло на не́ї.


— Залишайтеся тут.

— Залиша́йтеся тут.


Ви — пани, а я бідний коршмар.

Ви — пани́, а я бі́дний коршма́р.


— Моста не є.

— Моста́ не є.


— Одного разу, зібрались ми ввечері у коморі.

— Одного́ ра́зу, зібра́лись ми вве́чері у комо́рі.


Новітній був чоловік твердий, хоть надламаний віком і лихом.

Нові́тній був чолові́к тверди́й, хоть надла́маний ві́ком і ли́хом.


Пасук теж поїде зі мною.

Пасу́к теж пої́де зі мно́ю.


— Ні — відмовив Фелтон, — це вартовий попереджає мене, що йде патруль.

— Ні — відмо́вив Фелтон, — це вартови́й попереджа́є мене́, що йде патру́ль.


О десятій міледі почала хвилюватися.

О деся́тій міле́ді почала́ хвилюва́тися.


— Так, батьку мій! Так, мій добродію! — перебив йому Василь Невольник.

— Так, ба́тьку мій! Так, мій добро́дію! — переби́в йому Васи́ль Нево́льник.


У такий спосіб ми не розлучатимемось ні на хвилину.

У таки́й спо́сіб ми не розлуча́тимемось ні на хвили́ну.


— А ліски тобі на що?

— А ліски́ тобі́ на що?


— Я написала йому з Булоні.

— Я написа́ла йому з Булоні.


Гуркотіли бойові барабани, і заглушливо лунали несамовиті дикунські пісні.

Гуркоті́ли бойові́ бараба́ни, і заглу́шливо луна́ли несамови́ті дику́нські пісні́.


— Кирило Тур!

— Кири́ло Тур!


Пароксизм був сильний.

Парокси́зм був си́льний.


І це цілком зрозуміло, ви мали справу в Англії.

І це цілко́м зрозумі́ло, ви ма́ли спра́ву в А́нглії.


У серці Марини виникло зневір'я.

У се́рці Мари́ни ви́никло зневі́р'я.


— Я ладний хоч зараз.

— Я ла́дний хоч за́раз.


Комісар, здавалося, захвилювався.

Коміса́р, здава́лося, захвилюва́вся.


Фелтон почав поволі спускатися з щабля на щабель.

Фелтон поча́в пово́лі спуска́тися з щабля́ на щабе́ль.


Він ішов вузьким проходом, що сполучав бастіон із містом.

Він ішо́в вузьки́м прохо́дом, що сполуча́в бастіо́н із мі́стом.


— Тихо, — застерегла її міледі — навіть тут неможна так говорити про нього.

— Ти́хо, — застерегла́ її міле́ді — на́віть тут немо́жна так говори́ти про нього.


— Яким правом, заважаєте ви мені вмерти? — спитала вона.

— Яки́м пра́вом, заважа́єте ви мені́ вме́рти? — спита́ла вона́.


Треба було запобігти цьому.

Тре́ба було́ запобі́гти цьому́.


Це тріюмф дикунів, негідний освіченого чоловіка.

Це тріюмф дикуні́в, негі́дний осві́ченого чолові́ка.


В освітлене коло вступила якась постать, одягнена в хутра.

В осві́тлене ко́ло вступи́ла яка́сь по́стать, одя́гнена в ху́тра.


— Білява? Чи не так?

— Біля́ва? Чи не так?


Їй відповідали, що годину тому Фелтон скочив на коня й поїхав.

Їй відповіда́ли, що годи́ну тому́ Фелтон ско́чив на коня́ й пої́хав.


Гей Стокард, мов з переляку здригнувшися, підняв голову.

Гей Стокард, мов з переля́ку здригнувшися, підня́в го́лову.


Шрам іще раз обняв Сомка.

Шрам іще́ раз обня́в Сомка.


— Візьміть цього листа, — сказав Д'Артаньян.

— Візьмі́ть цього́ листа́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Що це таке? — спитав Портос.

— Що це таке́? — спита́в Портос.


Він водночас і ненавидів, і обожнював її.

Він водно́ча́с і нена́видів, і обо́жнював її.


Один раз! — наважився Д'Артаньян.

Оди́н раз! — нава́жився Д'Артаньян.


Друге ясне вражіння.

Дру́ге я́сне́ вражі́ння.


Якби був до нас обізвався, ми були б йому дали без торгу десять тисяч.

Якби́ був до нас обізва́вся, ми були́ б йому дали́ без то́ргу де́сять ти́сяч.


— Лист підроблений, — додав Портос, — нас зовсім не заарештовано.

— Лист підро́блений, — дода́в Портос, — нас зо́всім не заарешто́вано.


— А ти лякаєшся, Плянше?

— А ти ляка́єшся, Пля́нше?


— Нехай же наші сльози упадуть на голову нашому ворогу!

— Неха́й же на́ші сльо́зи упаду́ть на го́лову на́шому во́рогу!


Але він сказав це в теплій країні, де гаряче сонце вгамовує енергію.

Але́ він сказа́в це в те́плій краї́ні, де гаря́че со́нце вгамо́вує ене́ргію.


Четвертий кінь стояв вже на місці.

Четве́ртий кінь стоя́в вже на мі́сці.


— Кажіть, я вас слухаю.

— Кажі́ть, я вас слу́хаю.


— А то певно неправда була? — втрутив знов хтось збоку.

— А то пе́вно непра́вда була́? — втру́тив знов хтось збо́ку.


Вибило пів на восьму.

Ви́било пів на во́сьму.


— Ні, не страшно.

— Ні, не стра́шно.


— Зцапали, — кажуть, — пане гетьмане, як кота над салом.

— Зца́пали, — ка́жуть, — па́не ге́тьмане, як кота́ над са́лом.


Не хочу й знати вас.

Не хо́чу й зна́ти вас.


— Забути? — здивовано спитала Марина.

— Забу́ти? — здиво́вано спита́ла Мари́на.


— Се моя молода!

— Се моя́ молода́!


— Не забудьте взяти оленячу шинку й каструлю.

— Не забу́дьте взя́ти оле́нячу ши́нку й кастру́лю.


Дід, не договорюючи, махнув рукою, а відкашлявшись, додав.

Дід, не догово́рюючи, махну́в руко́ю, а відкашлявшись, дода́в.


Тепер, коли ми маємо все опріч грошей, було б нерозумно дати вбити себе.

Тепе́р, коли́ ми ма́ємо все опрі́ч грошей, було́ б нерозу́мно да́ти вби́ти себе́.


Люди були у сіряках, але обдерті, ноги ж їхні були босі й заюшені кров'ю.

Лю́ди були́ у сіряка́х, але́ обде́рті, но́ги ж ї́хні були́ бо́сі й заю́шені кро́в'ю.


— Тут же на другім поверсі.

— Тут же на дру́гім по́версі.


Бій точився ще кілька хвилин.

Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.


Кільки чоловіка ринулися до кімнати.

Кі́льки чолові́ка ри́нулися до кімна́ти.


— Як? — згукнув Д'Артаньян.

— Як? — згукну́в Д'Артаньян.


Опанас аж підкинувся, мов ужалений.

Опана́с аж підки́нувся, мов ужа́лений.


Тоді всі четверо зникли в бастіоні, куди перед тим увійшов уже Грімо.

Тоді́ всі че́тверо зни́кли в бастіо́ні, куди́ пе́ред тим увійшо́в уже́ Грі́мо.


— Хан зрадив нас.

— Хан зра́див нас.


Залишайтесь тут, не знесилюйте себе даремно втомою.

Залиша́йтесь тут, не знеси́люйте себе́ даре́мно вто́мою.


Хіба не видно відразу, що ми шляхетні люди, а не фалшивники грошей?

Хіба́ не ви́дно відра́зу, що ми шляхе́тні лю́ди, а не фалшивники грошей?


— І я теж, — додав Араміс.

— І я теж, — дода́в Араміс.


І на це ніхто не смів йому ані слова сказати.

І на це ніхто́ не смів йому ані́ сло́ва сказа́ти.


— Сідай біля мене, синку,— каже батько Пугач.

— Сіда́й бі́ля мене́, синку́,— ка́же ба́тько Пу́гач.


Я мала дещо грошей і перший раз почула себе свобідною.

Я ма́ла де́що грошей і пе́рший раз почу́ла себе́ свобі́дною.


— Звичайно, пане.

— Звича́йно, па́не.


Не треба, щоб він застав вас тут.

Не тре́ба, щоб він заста́в вас тут.


Князь тілько переступав з ноги на ногу.

Князь ті́лько переступа́в з ноги́ на но́гу.


І поїхала з ними.

І пої́хала з ними.


Так, скерував і буде першим.

Так, скерува́в і бу́де пе́ршим.


— Фреда здвигнула плечима.

— Фреда здвигну́ла плечи́ма.


— Я дуже радий, що ви мене зрозуміли.

— Я ду́же ра́дий, що ви мене́ зрозумі́ли.


Міледі хотіла підняти її та не спромоглася.

Міле́ді хоті́ла підня́ти її та не спромогла́ся.


— Ну, і що ж! — відповів Атос, — всього тільки четверо.

— Ну, і що ж! — відпові́в Атос, — всьо́го ті́льки че́тверо.


Коло воріт знявся страшенний шум.

Ко́ло ворі́т зня́вся страше́нний шум.


Ті три тисячі з своїм полковником Нечипайлом мали перейти останніми.

Ті три ти́сячі з свої́м́́́ полко́вником Нечипа́йлом ма́ли перейти́ оста́нніми.


Брат не бачив нічого.

Брат не ба́чив ні́чого.


, які знали, хто де живе, та водили товаришів по заможніших дворах.

, які́ зна́ли, хто де живе́, та води́ли това́ришів по замо́жніших двора́х.


Якщо оце затягання справи подобалося йому, то й їй воно було до вподоби.

Якщо́ оце́ затяга́ння спра́ви подо́балося йому, то й їй воно́ було́ до вподо́би.


Вона збудила тебе, а не я!

Вона́ збуди́ла тебе́, а не я!


Нема нащо нам брататися з одвічними ворогами нашими бусурманами.

Нема́ на́що нам брата́тися з одві́чними ворога́ми на́шими бусурма́нами.


— Сапфір належить вам, дорогий Атосе.

— Сапфі́р нале́жить вам, дороги́й Атосе.


Він так і пішов голодний.

Він так і пішо́в голо́дний.


— Та рана? Але вона майже цілком загоїлася.

— Та ра́на? Але́ вона́ ма́йже цілко́м заго́їлася.


— Ви залізна людина, — сказав Араміс.

— Ви залі́зна люди́на, — сказа́в Араміс.


Та воно не змило бруду з вашої душі й тавра з вашого тіла.

Та воно́ не зми́ло бру́ду з ва́шої душі́ й тавра́ з ва́шого ті́ла.


А будемо битись, то загинемо.

А бу́демо би́тись, то заги́немо.


Всі запирають у собі дух.

Всі запира́ють у собі́ дух.


Я заплатив вже за свою довірливість, надто за довірливість до блондинок.

Я заплати́в вже за свою́ дові́рливість, на́дто за дові́рливість до блонди́нок.


За півроку, каже, ждіть мене в своїй хаті.

За півроку, ка́же, ждіть мене́ в свої́й ха́ті.


— Як до потреби.

— Як до потре́би.


Та вітер увесь час був противний, і море люто бурхало.

Та ві́тер уве́сь час був проти́вний, і мо́ре лю́то бурхало.


— А тож — гостро глянувши на батька, відрубав Максим.

— А тож — го́стро гля́нувши на ба́тька, відруба́в Макси́м.


— Благаю вас, сір.

— Блага́ю вас, сір.


— Гарна каблучка, — каже Кирило Тур.

— Га́рна каблу́чка, — ка́же Кири́ло Тур.


— Пане Буарепаре!

— Па́не Буарепаре!


Сказати коротенько, місис Сейзер промайнула в Давсоні, наче метеор.

Сказа́ти короте́нько, мі́сис Сейзер промайну́ла в Давсоні, на́че метео́р.


— Скажіть, скажіть же, — повторювала міледі, — звідки ви його знаєте?

— Скажі́ть, скажі́ть же, — повто́рювала міле́ді, — зві́дки ви йо́го зна́єте?


У польському таборі не спали всю ніч і робили окопи.

У по́льському та́борі не спа́ли всю ніч і роби́ли око́пи.


Посеред цієї метушні і безладдя посувався наперед наш юнак.

Посе́ре́д ціє́ї метушні́ і безла́ддя посува́вся напере́д наш юна́к.


— Він і дійсно живе там, ваша еміненція.

— Він і ді́йсно живе́ там, ва́ша еміне́нція.


Клопіт з екіпіруванням був закінчений.

Кло́піт з екіпірува́нням був закі́нчений.


Тоді вони перезирнулися.

Тоді́ вони́ перезирну́лися.


Наплюй на мене! Відвернися від мене! Я не твій, а ти не моя.

Наплю́й на мене́! Відверни́ся від мене́! Я не твій, а ти не моя́.


Повідомте про ці щасливі новини вашу сестру, люб'язна кузино.

Повідо́мте про ці щасли́ві нови́ни ва́шу сестру́, люб'я́зна кузино.


— Тут, щоб хоч до якого такого ладу дійти, треба кілька день попрацювати.

— Тут, щоб хоч до яко́го тако́го ла́ду дійти́, тре́ба кі́лька день попрацюва́ти.


Вернув аж пізно вночі.

Верну́в аж пі́зно вночі́.


Я не можу більше бачити вас.

Я не мо́жу бі́льше ба́чити вас.


А може за місяць, за другий і на чіпці знов покуп буде.

А мо́же за мі́сяць, за дру́гий і на чіпці знов покуп бу́де.


— Ви мене обманили, — суворо сказав кардинал.

— Ви мене́ обмани́ли, — суво́ро сказа́в кардина́л.


— Їй і вам, — виправив Д'Артаньян.

— Їй і вам, — ви́правив Д'Артаньян.


— Так, пане! Це з її помічю я знимаю овочі.

— Так, па́не! Це з її по́мічю я зни́маю о́вочі.


Я стану черниця, — обіцяла міледі.

Я ста́ну черни́ця, — обіця́ла міле́ді.


Рухався без гомону й не хапаючись.

Ру́хався без го́мону й не хапа́ючись.


— А де ж Сомко?

— А де ж Сомко́?


— Д'Артаньян, пане.

— Д'Артаньян, па́не.


— Візьми ж і ти од мене!

— Візьми́ ж і ти од мене́!


Я помираю від хвилювання.

Я помира́ю від хвилюва́ння.


Отже пан Бонасьє поклав сказати все.

О́тже пан Бонасьє покла́в сказа́ти все.


— Ми таких питаннів не розв'язуємо в Алясці, — промовив він непевним тоном.

— Ми таки́х пита́ннів не розв'я́зуємо в Аля́сці, — промо́вив він непе́вним то́ном.


— А куди ви заподіли ваших попів? — спитав Д'Артаньян.

— А куди́ ви заподі́ли ва́ших попі́в? — спита́в Д'Артаньян.


— Шановна громадо! — каже.

— Шано́вна грома́до! — ка́же.


Що завинив, те буду терпіти.

Що завини́в, те бу́ду терпі́ти.


К нечистому й пістолі! Не велике диво просадити кулею чоловікові голову.

К нечи́стому й пісто́лі! Не вели́ке ди́во просади́ти ку́лею чолові́кові го́лову.


Тільки пам'ятайте, що хоч прізвища в ній не написано, її дано вам.

Ті́льки пам'ята́йте, що хоч прі́звища в ній не напи́сано, її да́но вам.


— А що, ліпше тобі? — питаю.

— А що, лі́пше тобі́? — пита́ю.


Не можу я жити без неї.

Не мо́жу я жи́ти без не́ї.


Я боюся, що не заслуговую на неї.

Я бою́ся, що не заслуго́вую на не́ї.


— А ти, синку, дуже багато ймеш їм віри.

— А ти, синку́, ду́же бага́то ймеш їм ві́ри.


— Так, пане — прошептав крамар, більше мертвий, ніж живий — До ваших послуг.

— Так, па́не — прошепта́в кра́мар, бі́льше ме́ртвий, ніж живи́й — До ва́ших по́слуг.


Військова служба дуже пасує до вас.

Військо́ва́ слу́жба ду́же пасу́є до вас.


Флойд Вандерліп збентежився.

Флойд Вандерліп збенте́жився.


Тут і там по стінах скромного помешкання помітно було залишки великих розкошів.

Тут і там по сті́нах скро́много поме́шкання помі́тно було́ за́лишки вели́ких розко́шів.


— Волю багато грошей, ніж трохи пирогів.

— Во́лю бага́то грошей, ніж тро́хи пирогі́в.


Став я сам про себе думати.

Став я сам про себе́ ду́мати.


— О, ні! Циганки того не дарують.

— О, ні! Цига́нки того́ не дару́ють.


— Витрати він сплотить.

— Ви́трати він спло́тить.


Цей лист повідомляв Б'юкенгема, що мешканці міста дійшли краю.

Цей лист повідомля́в Б'юкенгема, що ме́шканці мі́ста дійшли́ кра́ю.


Кардинал кусав вуси й губи.

Кардина́л куса́в вуси й гу́би.


Цілую ваші карі очі.

Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.


З ним зроблено так в наших інтересах.

З ним зро́блено так в на́ших інтере́сах.


Раптом він почув тупотіння ніг, зашелестіла торішня суха трава.

Ра́птом він почу́в тупоті́ння ніг, зашелесті́ла торі́шня суха́ трава́.


Мушкетерський мундир чудово пасував до нього.

Мушкете́рський мунди́р чудо́во пасува́в до нього.


Д'Артаньян присунув свого стільця до міледі.

Д'Артаньян прису́нув свого́ стільця́ до міле́ді.


Міледі мовчки скинула оком на свого коханця.

Міле́ді мо́вчки ски́нула о́ком на свого́ коха́нця.


— Ось вона, дивіться.

— Ось вона́, диві́ться.


Свекра знала мало, не часто й бачилася з ним, на рік разів зо три.

Све́кра зна́ла ма́ло, не ча́сто й ба́чилася з ним, на рік разі́в зо три.


Ну, а будеш міг з оцим калікою зібратися?

Ну, а бу́деш міг з оци́м калі́кою зібра́тися?


— Здається, не дочуваю.

— Здає́ться, не дочува́ю.


І з лісом не інакше було.

І з лі́сом не іна́кше було́.


Мізкує так собі Петро, аж ось ізнов закопотіли коні.

Мізку́є так собі́ Петро́, аж ось ізнов закопоті́ли ко́ні.


Портос відповів, що пораза не дозволить, мабуть, йому скоро поїхати звідси.

Портос відпові́в, що пора́за не дозво́лить, ма́бу́ть, йому ско́ро пої́хати зві́дси.


Ви вже раз спіткалися мені на моєму шляху.

Ви вже раз спітка́лися мені́ на моє́му шляху́.


— Це англійка, що зробила який — небудь злочин у Франції, і її затаврували.

— Це англі́йка, що зроби́ла яки́й — небудь зло́чин у Фра́нції, і її затаврува́ли.


Д'Артаньян зрозумів, що зайшов задалеко й зробив помилку.

Д'Артаньян зрозумі́в, що зайшо́в задале́ко й зроби́в по́ми́лку.


— Дуже легко.

— Ду́же ле́гко.


Здається, я помилявся.

Здає́ться, я помиля́вся.


— Чого ж ви бажаєте?

— Чого́ ж ви бажа́єте?


— Такими речами! О, Д'Артаньяне!

— Таки́ми реча́ми! О, Д'Артаньяне!


А тебе не навчив навіть Богові молитися.

А тебе́ не навчи́в на́віть Бо́гові моли́тися.


Що то буде далі?

Що то бу́де да́лі?


Міледі підбігла до дверей і відчинила їх.

Міле́ді підбі́гла до двере́й і відчини́ла їх.


— Чи не татари йдуть, боронь Боже!

— Чи не тата́ри йдуть, боро́нь Бо́же!


— От же ні, коли хочеш знати! — каже Кирило Тур.

— От же ні, коли́ хо́чеш зна́ти! — ка́же Кири́ло Тур.


— Я була хвора, мій любий владарю! — одповіла Марина, тримтючи всім тілом.

— Я була́ хво́ра, мій лю́бий владарю́! — одпові́ла Мари́на, тримтючи всім ті́лом.


Ваші коні, ваш вигляд, пане, було мені докладно списано.

Ва́ші ко́ні, ваш ви́гляд, па́не, було́ мені́ докла́дно спи́сано.


— А чи тут Каганців Панаско?

— А чи тут Каганці́в Пана́ско?


Ніяких грошей я не брав.

Нія́ких грошей я не брав.


— Кого ви розумієте під низькою людиною? — спитав Фелтон.

— Кого ви розумі́єте під низько́ю люди́ною? — спита́в Фелтон.


Другого дня гомоніли по цілому М.

Дру́гого дня гомоні́ли по ці́лому М.


— Чи не переказував він чого особисто для мене?

— Чи не перека́зував він чого́ особи́сто для мене́?


Ян качався на долівці, дряпаючись і копаючись.

Ян кача́вся на долі́вці, дря́паючись і копа́ючись.


— Я тобі кажу, Янкелю, не продам.

— Я тобі́ кажу́, Я́нкелю, не прода́м.


— Вибачте мені, мадам, але в даному разі я не більш, як знаряддя короля.

— Ви́бачте мені́, мада́м, але́ в да́ному ра́зі я не більш, як знаря́ддя короля́.


Марина хутко наближалася до міста.

Мари́на ху́тко наближа́лася до мі́ста.


Але він пройшов далі, ніж Атос.

Але́ він пройшо́в да́лі, ніж Атос.


Ти падеш, а під тобою земля провалюється.

Ти паде́ш, а під тобо́ю земля́ прова́люється.


Вас обвинувачують в спробі розладити пляни вашого начальника.

Вас обвинува́чують в спро́бі розлади́ти пля́ни ва́шого нача́льника.


Наближалася північ на ділянці Нельсоновій.

Наближа́лася пі́вніч на діля́нці Нельсоновій.


— Нехай! Я однаково компрометую й себе.

— Неха́й! Я одна́ково компромету́ю й себе́.


Час нам на той світ виряжатись.

Час нам на той світ виряжа́тись.


Ви її знаєте.

Ви її зна́єте.


Проте всеж таки взяв кілька посторонків і кинув на сані.

Проте́ всеж таки́ взяв кі́лька посторо́нків і ки́нув на са́ні.


Ми розговорилися — і швидко зговорилися.

Ми розговори́лися — і шви́дко зговори́лися.


— Поперше, одна маленька інтриганка Бонасьє.

— Попе́рше, одна́ мале́нька інтрига́нка Бонасьє.


Невжеж в приморському місті немає риби?

Невже́ж в примо́рському мі́сті нема́є ри́би?


На самоті Д'Артаньян читав і знову перечитував листа.

На самоті́ Д'Артаньян чита́в і зно́ву перечи́тував листа́.


— Добре, ви як раз знайдете, що шукаєте, але хочу вас попередити.

— До́бре, ви як раз зна́йдете, що шука́єте, але́ хо́чу вас попере́дити.


Защеміло горде дівоче серденько, да мовчала небога, не сказала й матері.

Защемі́ло го́рде діво́че серде́нько, да мовча́ла небо́га, не сказа́ла й матері́.


— Так, так! Ось і небо, і море, повітря, яке я вдихаю, це повітря волі.

— Так, так! Ось і не́бо, і мо́ре, пові́тря, яке́ я вдиха́ю, це пові́тря во́лі.


— Добре, добре, Рошефоре! Не все пропало.

— До́бре, до́бре, Рошефоре! Не все пропа́ло.


Грімо зараз же виконав розпорядження.

Грі́мо за́раз же ви́конав розпоря́дження.


— Справді, що добрі! — каже, всміхнувшись, Гвинтовка.

— Спра́вді, що до́брі! — ка́же, всміхну́вшись, Гвинтовка.


— Не боїтесь, що відберуть.

— Не боїте́сь, що відберу́ть.


— А тепер знаєш?

— А тепе́р зна́єш?


Так, жити, існувати.

Так, жи́ти, існува́ти.


Королева ступила до залі.

Короле́ва ступи́ла до за́лі.


Тільки вірна будь мені.

Ті́льки ві́рна будь мені́.


Аж ось куди зникло те прокляте золото.

Аж ось куди́ зни́кло те про́кля́те зо́лото.


Спізнитися на один день було б, здається мені, новою образою для вас.

Спізни́тися на оди́н день було́ б, здає́ться мені́, ново́ю обра́зою для вас.


Почувши вигуки легкодухого селянства про згоду, Богун зблід на виду.

Почу́вши ви́гуки легкоду́хого селя́нства про зго́ду, Богу́н зблід на виду́.


Та пан Андрій не дослухав.

Та пан Андрі́й не дослу́хав.


Він своє козакам провадив.

Він своє́ козака́м прова́див.


— Все одно, — кажу, — зачекаю й тут.

— Все одно́, — кажу́, — зачека́ю й тут.


— Ви розумієте, — промовив Портос.

— Ви розумі́єте, — промо́вив Портос.


Урі Брем скористався з цього моменту.

Урі Брем скориста́вся з цього́ моме́нту.


— Чого вам завгодно, пане?

— Чого́ вам завго́дно, па́не?


Але це не буде дитяча гра.

Але́ це не бу́де дитя́ча гра.


А я занадто старий горобець, щоб дав зловити себе на полову.

А я зана́дто стари́й горобе́ць, щоб дав злови́ти себе́ на поло́ву.


Уперше за життя почуття жаху нагадало їй, що вона жінка.

Упе́рше за життя́ почуття́ жа́ху нагада́ло їй, що вона́ жі́нка.


— А, ви збираєтесь їхати з Парижу?

— А, ви збира́єтесь ї́хати з Пари́жу?


Наперед вам кажу, що моє не пропаде! Я вже на вас найду спосіб.

Напере́д вам кажу́, що моє́ не пропаде́! Я вже на вас найду́ спо́сіб.


Портос та Араміс були вже на місці й грали вдвох.

Портос та Араміс були́ вже на мі́сці й гра́ли вдвох.


Навіщо Кід із Монтани утяв такий жарт, ніхто не знає.

Наві́що Кід із Монта́ни утя́в таки́й жарт, ніхто́ не зна́є.


— Ха, ха, ха! — засміявся я.

— Ха, ха, ха! — засмія́вся я.


Атос пішов далі.

Атос пішо́в да́лі.


— Та чому ні? До ночі доїду до своєї границі, а там я вже як дома.

— Та чому́ ні? До но́чі дої́ду до своє́ї грани́ці, а там я вже як до́ма.


— Кирило! — каже Шрам.

— Кири́ло! — ка́же Шрам.


Знахур, з підбитим оком, був у кепському настрої.

Знаху́р, з підби́тим о́ком, був у ке́пському на́строї.


Він поклав голову на руки й удав, що спить.

Він покла́в го́лову на ру́ки й уда́в, що спить.


Дивиться Петро, аж і огорожа, і хатка мріє оддалеки.

Ди́виться Петро́, аж і огоро́жа, і ха́тка мрі́є оддале́ки.


було багато, хоч далеких, а все ж таки родичів, з простих міщан та козаків.

було́ бага́то, хоч дале́ких, а все ж таки́ ро́дичів, з про́сти́х міща́н та козакі́в.


З першого погляду ніщо не виявляло в ньому кардинала.

З пе́ршого по́гляду ніщо́ не виявля́ло в ньому кардина́ла.


— Та вони ж, коли хочеш знати, не в твоєму гаю рубали, а в городовому!

— Та вони́ ж, коли́ хо́чеш зна́ти, не в твоє́му гаю́ руба́ли, а в городово́му!


— Аж тепер все ясно стало.

— Аж тепе́р все я́сно ста́ло.


А тепер приїзджаю до тебе вмирати.

А тепе́р приїзджаю до тебе́ вмира́ти.


В мене того не можна.

В мене́ того́ не мо́жна.


— Атос? — механічно повторив король.

— Атос? — механі́чно повтори́в коро́ль.


Йому дано вісім день, щоб виконати покладене на нього доручення.

Йому да́но ві́сім день, щоб ви́конати покла́дене на нього дору́чення.


— Як думаєте ви, мілорде, загубили ви їх, чи їх у вас украдено?

— Як ду́маєте ви, мілорде, загуби́ли ви їх, чи їх у вас укра́дено?


— Власною особою.

— Вла́сною осо́бою.


Ця жінка мала над ним якусь незрозумілу владу.

Ця жі́нка ма́ла над ним яку́сь незрозумі́лу вла́ду.


— Кладки не є.

— Кла́дки не є.


Ось, нарешті, та Фреда — подумала вона, — та танцюристка і згубниця чоловіків.

Ось, наре́шті, та Фреда — поду́мала вона́, — та танцюри́стка і згу́бниця чоловікі́в.


— От як розвеличалась ледача шляхта! — перехопили тут інші з синьокаптанників.

— От як розвеличалась леда́ча шля́хта! — перехопи́ли тут і́нші з синьокапта́нників.


Очевидно, карета тут зупинилася.

Очеви́дно, каре́та тут зупини́лася.


Поміркуй, чи не вчинив би так само й ти, коли б вороги обсіли твою землю?

Помірку́й, чи не вчини́в би так са́мо й ти, коли́ б вороги́ обсі́ли твою́ зе́млю?


В повітрі розпорошувалася блискуча паморозь.

В пові́трі розпоро́шувалася блиску́ча па́морозь.


Та ось — в Армантьєрі.

Та ось — в Армантьє́рі.


Ще здаля вони помітили Араміса, який стояв, сумно притулившися до вікна.

Ще здаля́ вони́ помі́тили Араміса, яки́й стоя́в, су́мно притулившися до вікна́.


— Чи скоро ви скінчите? — запитав я.

— Чи ско́ро ви скі́нчите? — запита́в я.


Що ти, милий, думаєш гадаєш?

Що ти, ми́лий, ду́маєш гада́єш?


— А то для кого стільки чіпців потрібно?

— А то для кого сті́льки чіпці́в потрі́бно?


— Ну, що? Чи не правду я вам казав?

— Ну, що? Чи не пра́вду я вам каза́в?


— Сто люїдорів.

— Сто люїдорів.


— Хто се тобі сказав?

— Хто се тобі́ сказа́в?


Оставсь Брюховецький, як остуджений.

Оставсь Брюхове́цький, як осту́джений.


Вона сподівалася, що Фелтон прийде до сніданку.

Вона́ сподіва́лася, що Фелтон при́йде до сніда́нку.


Кампанія закінчилася щасливо, і кардинал набув собі слави.

Кампа́нія закі́нчи́лася щасли́во, і кардина́л набу́в собі́ сла́ви.


— Ну, бери ж кубок,— каже гетьман,— да підкріпись на дорогу.

— Ну, бери́ ж ку́бок,— ка́же ге́тьман,— да підкріпи́сь на доро́гу.


Ну, і подавився, і лишив Гаву без крейцара.

Ну, і подави́вся, і лиши́в Га́ву без крейцара.


Урі Брем раптом зупинився, побачивши, що вбивця виймає з кишені молитовника.

Урі Брем ра́птом зупини́вся, поба́чивши, що вби́вця вийма́є з кише́ні молито́вника.


Кусав, як то кажуть, більше, ніж міг проковтнути.

Куса́в, як то ка́жуть, бі́льше, ніж міг проковтну́ти.


— Та скажіть, чого вам треба?

— Та скажі́ть, чого́ вам тре́ба?


В руках у нього була книга.

В рука́х у нього була́ кни́га.


Індійці теж мовчали.

Інді́йці теж мовча́ли.


Я зараз буду тут.

Я за́раз бу́ду тут.


Заїхали, ввійшли, до світлиці, сіли кінець стола.

Заї́хали, ввійшли́, до світли́ці, сі́ли кіне́ць стола́.


Він стояв рівно, нерухомо, як дитина, що відповідає з катихизиса.

Він стоя́в рі́вно, нерухо́мо, як дити́на, що відповіда́є з катихизиса.


Часу більше, ніж треба.

Ча́су бі́льше, ніж тре́ба.


Д'Артаньян разом з Портосом і Арамісом відійшли й стали осторонь.

Д'Артаньян ра́зом з Портосом і Арамісом відійшли́ й ста́ли о́сторонь.


— Я потрапила до рук людей, нечулих, як брондзові чи гранітові статуї.

— Я потра́пила до рук люде́й, нечу́лих, як бро́ндзові чи грані́тові ста́туї.


Впала цілковита тиша.

Впа́ла цілкови́та ти́ша.


Чи не збирається пані Бонасьє відвідати сьогодні ввечорі подружню господу?

Чи не збира́ється па́ні Бонасьє відві́дати сього́дні ввечорі подру́жню госпо́ду?


Їх обсипало морозом.

Їх обси́па́ло моро́зом.


— О, краще смерть, ніж ганьба.

— О, кра́ще смерть, ніж ганьба́.


— Я перепиню вас.

— Я перепиню́ вас.


Принесіть ще відро води, та скоріше.

Принесі́ть ще відро́ води́, та скорі́ше.


— Вибачте, мілорде, я говорю, ще стримуючи себе.

— Ви́бачте, мілорде, я говорю́, ще стри́муючи себе́.


П'єр пішов за нею і відчалив.

П'єр пішо́в за не́ю і відча́лив.


Дуже маючий обиватель із Любельського.

Ду́же маючий обива́тель із Любельського.


— Вони застрелять вас, мій друже.

— Вони́ застре́лять вас, мій дру́же.


Атос же на той час був в іншому місці.

Атос же на той час був в і́ншому мі́сці.


У коридорі розлігся шум, і міледі впізнала кроки лорда Вінтера.

У коридо́рі розлі́гся шум, і міле́ді впізна́ла кро́ки ло́рда Вінтера.


Дійсно, зачинивши по них фіртку, я удав, ніби повертаю додому.

Ді́йсно, зачини́вши по них фі́ртку, я уда́в, ні́би поверта́ю додо́му.


Сів сотник Костомара обідати, да й страва йому в душу не йде.

Сів со́тник Костома́ра обі́дати, да й стра́ва йому в ду́шу не йде.


— І ви берете від нього гроші?

— І ви берете́ від нього гро́ші́?


— Ні, ваша ясновельможність.

— Ні, ва́ша ясновельмо́жність.


— Вона не буде ні з ким листуватися.

— Вона́ не бу́де ні з ким листува́тися.


— Але чого ж ви від мене вимагаєте? Скажіть.

— Але́ чого́ ж ви від мене́ вимага́єте? Скажі́ть.


Краще ходім уже.

Кра́ще ході́м уже́.


— Напишіть цю назву на клапті паперу, щоб я не забув.

— Напиші́ть цю на́зву на кла́пті папе́ру, щоб я не забу́в.


— Що ви кажете?

— Що ви ка́жете?


— І ворог смертельний.

— І во́рог смерте́льний.


За голодом ішов холод.

За го́лодом ішо́в хо́лод.


Подив Д'Артаньянів дедалі збільшувався.

По́див Д'Артаньянів деда́лі збі́льшувався.


Д'Артаньян вийшов з кімнати Атоса й пішов до Портоса.

Д'Артаньян ви́йшов з кімна́ти Атоса й пішо́в до Портоса.


— Я бачу квітку лілеї! — вигукнув Фелтон.

— Я ба́чу кві́тку ліле́ї! — ви́гукнув Фелтон.


Років через три після смерти пана Івана настав на Україні великий голод.

Ро́кі́в че́рез три пі́сля смерти па́на Іва́на наста́в на Украї́ні вели́кий го́лод.


— А не можна би проситися до вашого єґомостя на ніч?

— А не мо́жна би проси́тися до ва́шого єґомостя на ніч?


Та вже будеш вік увесь.

Та вже бу́деш вік уве́сь.


— Ну, вирішайте мерщій! — повторив Жюсак.

— Ну, виріша́йте мерщі́й! — повтори́в Жюсак.


— Я кохаю вас? Я?

— Я коха́ю вас? Я?


Небагато вам уже люльок доведеться викурити.

Небага́то вам уже́ лю́льок доведе́ться ви́курити.


— Ні, коли не буде блискавки.

— Ні, коли́ не бу́де бли́скавки.


Прощайте, бувайте здорові й подеколи повідомляйте про себе.

Проща́йте, бува́йте здоро́ві й поде́коли повідомля́йте про себе́.


Усі прокльони, які є на світі, вона виригнула на вашу голову.

Усі́ прокльо́ни, які́ є на сві́ті, вона́ ви́ригнула на ва́шу го́лову.


І з жестом застереження вийшов.

І з же́стом застере́ження ви́йшов.


І то було зрозуміло, бо він мешкав тут же.

І то було́ зрозумі́ло, бо він ме́шкав тут же.


Сюди треба додати ще направи та сльози матері.

Сюди́ тре́ба дода́ти ще напра́ви та сльо́зи ма́тері.


Унизу, близько ріки, стоять економічні будинки, кухні, шопи, стайні.

Унизу́, бли́зько ріки́, стоя́ть економі́чні буди́нки, ку́хні, шо́пи, ста́йні.


— А ви не довідалися згодом, хто був цей мерзотник?

— А ви не дові́далися зго́дом, хто був цей мерзо́тник?


— І ви зробили неправильно, мадам.

— І ви зроби́ли непра́вильно, мада́м.


Роздивимося, то й порадимося.

Розди́вимося, то й пора́димося.


— Бідне сотворіння, а мене на дно потягло! Ні, замучу до смерти.

— Бі́дне сотворі́ння, а мене́ на дно потягло́! Ні, заму́чу до смерти.


— Ми вам надіслали вина?

— Ми вам надісла́ли ви́на?


Портос і Араміс зблідли й перезирнулися.

Портос і Араміс зблі́дли й перезирну́лися.


Не жахайтесь моїх слів.

Не жаха́йтесь мої́х слів.


— Так, так, — перебив Фелтон, — розумію.

— Так, так, — переби́в Фелтон, — розумі́ю.


— Це инша справа, але все ж таки ви чогось наче осторонь стоїте від цього.

— Це инша спра́ва, але́ все ж таки́ ви чого́сь на́че о́сторонь стоїте́ від цього́.


Все склалося так через нещастя.

Все скла́лося так че́рез неща́стя.


Зараз же з'явилися люди, випрягли змилених коней й поставили карету під повітку.

За́раз же з'яви́лися лю́ди, ви́прягли зми́лених ко́ней й поста́вили каре́ту під пові́тку.


А понижче села четвертий, найкрутіший скрут.

А пони́жче села́ четве́ртий, найкруті́ший скрут.


Буде багато плям на вашому лиці.

Бу́де бага́то плям на ва́шому лиці́.


Дайте мені спокій.

Да́йте мені́ спо́кій.


На коня, на коня! Нічого гаятись!

На коня́, на коня́! Ні́чого га́ятись!


Той лежав мертвий.

Той лежа́в ме́ртвий.


— Звідки ж про це можна знати?

— Зві́дки ж про це мо́жна зна́ти?


Чи не гнівається мій володар на свою маленьку дружину?

Чи не гні́вається мій воло́да́р на свою́ мале́ньку дружи́ну?


— Цілих п'ять кіп.

— Ці́лих п'ять кіп.


Кент перекрутився і приставив рушницю до плеча.

Кент перекрути́вся і приста́вив рушни́цю до плеча́.


— Так воно й єсть.

— Так воно́ й єсть.


Прийшов аж на обід.

Прийшо́в аж на о́бі́д.


Аж тут берег під ним — хруп! Одколовсь, і вже козак похиливсь назад.

Аж тут бе́рег під ним — хруп! Одколовсь, і вже коза́к похили́всь наза́д.


— Щось мої предки дуже чесні були! — завважав пав Іван, згадуючи свій рід.

— Щось мої́ пре́дки ду́же че́сні були́! — завважа́в пав Іва́н, зга́дуючи свій рід.


— Боже ж ти мій! — вигукнув Портос.

— Бо́же ж ти мій! — ви́гукнув Портос.


— Алеж вони можуть прийти кожної хвилини.

— Алеж вони́ мо́жуть прийти́ ко́жної хвили́ни.


— Ви обіцяли мені уїхати, — нагадала королева.

— Ви обіця́ли мені́ уї́хати, — нагада́ла короле́ва.


Я йду до королеви.

Я йду до короле́ви.


Це ключ усієї інтриґи.

Це ключ усіє́ї інтриґи.


— Який жах! — вигукнув Д'Артаньян.

— Яки́й жах! — ви́гукнув Д'Артаньян.


— Робіть собі своє, — сказав Плянше, — а я свого закінчив.

— Робі́ть собі́ своє́, — сказа́в Пля́нше, — а я свого́ закі́нчи́в.


— А я, — всміхаючися відповів Д'Артаньян, — їжджу на чому доведеться.

— А я, — всміха́ючися відпові́в Д'Артаньян, — ї́жджу на чому́ доведе́ться.


Тепер благослови нас, боже, ти, панотче, і ти, паніматко!

Тепе́р благослови́ нас, бо́же, ти, панотче, і ти, паніматко!


Такої втіхи ви завдали мені, і дозвольте мені цілком скористатися нею.

Тако́ї вті́хи ви завдали́ мені́, і дозво́льте мені́ цілко́м скориста́тися не́ю.


Д'Артаньяна відвідали тільки троє мушкетерів.

Д'Артаньяна відві́дали ті́льки тро́є мушкете́рів.


— Чи не для того, щоб побачитися з міледі? — зимно запитав Атос.

— Чи не для того́, щоб поба́читися з міле́ді? — зи́мно запита́в Атос.


З себе гарний, дуже стриманий та чемний, Максим усім подобався.

З себе́ га́рний, ду́же стри́маний та че́мний, Макси́м усі́м подо́бався.


Як тобі здається се диво?

Як тобі́ здає́ться се ди́во?


Із хатин висипали їхні мешканці.

Із хати́н ви́сипали ї́хні ме́шканці.


То був один з моментів, які визначають усю долю людини.

То був оди́н з моме́нтів, які́ визнача́ють усю́ до́лю люди́ни.


Став я сам про себе думати.

Став я сам про себе́ ду́мати.


Кожен мушкетер залишав у головній квартирі, як у касарні, свого коня й слуги.

Ко́жен мушкете́р залиша́в у головні́й кварти́рі, як у каса́рні, свого́ коня́ й слу́ги.


— Хай буде так, — відповів Червоний Баптист.

— Хай бу́де так, — відпові́в Черво́ний Бапти́ст.


На слідуючу неділю до нього навідались несподівані гості.

На слідуючу неді́лю до нього наві́дались несподі́вані го́сті.


Ще кілька слів.

Ще кі́лька слів.


Я попередив трьох своїх друзів, але хто знає, чи застали їх удома.

Я попере́див трьох свої́х дру́зів, але́ хто зна́є, чи заста́ли їх удо́ма.


Прощай, пане князю.

Проща́й, па́не кня́зю.


— Хіба вам не однаково? — відповів Атос.

— Хіба́ вам не одна́ково? — відпові́в Атос.


А ось і третій острів.

А ось і тре́тій о́стрів.


Це буде милосердніше.

Це бу́де милосердніше.


Нема окремої коверти і ніякої передачі.

Нема́ окре́мої кове́рти і нія́кої переда́чі.


— Дивись же, пильнуй якнайуважніш.

— Диви́сь же, пильну́й якнайува́жніш.


Борис устав і пішов дальше.

Бори́с уста́в і пішо́в да́льше.


— Чудна рекомендація.

— Чудна́ рекоменда́ція.


— Що це ви робите? — спитала здивована міледі.

— Що це ви ро́бите? — спита́ла здиво́вана міле́ді.


— А як поцілують коло стовпа киями?

— А як поцілу́ють ко́ло стовпа́ кия́ми?


Перстень прийшовся, наче був зробленний на нього.

Пе́рстень прийшо́вся, на́че був зробленний на нього.


— Ну й Влучко! Ну й козак добрий!

— Ну й Влу́чко! Ну й коза́к до́брий!


— Навчився казки хлопам оповідати, то й нам казку каже.

— Навчи́вся казки́ хло́пам оповіда́ти, то й нам ка́зку ка́же.


І відтоді вже ми не бачили Панаска і не чули, що сталося з ним.

І відто́ді́ вже ми не ба́чили Пана́ска і не чу́ли, що ста́лося з ним.


— Ми говорили про людину, з якою ви рішили одружитись.

— Ми говори́ли про люди́ну, з яко́ю ви рішили одружи́тись.


Від нині за тиждень, увечері, ось тут жду на тебе.

Від ни́ні за ти́ждень, уве́чері, ось тут жду на тебе́.


— Боже правосудний! — кажуть.

— Бо́же правосу́дний! — ка́жуть.


І байдуже мені.

І ба́йду́же мені́.


Як ось чує — наче хто співає стиха.

Як ось чу́є — на́че хто співа́є сти́ха.


А старий батько під голос їх пісень, немов дитина, снував рожеві пляни.

А стари́й ба́тько під го́лос їх пісе́нь, немо́в дити́на, снува́в роже́ві пля́ни.


Я швидко подався за ним.

Я шви́дко пода́вся за ним.


— То зле, коли не маєш що робити.

— То зле, коли́ не ма́єш що роби́ти.


Портос і Араміс підвелися із своїх стільців.

Портос і Араміс підвели́ся із свої́х стільці́в.


А хто знає навіть, чи ціла оця історія не вийде тобі на добре.

А хто зна́є на́віть, чи ці́ла оця́ істо́рія не ви́йде тобі́ на до́бре.


— Здається, ні, — сказав Ґава.

— Здає́ться, ні, — сказа́в Ґава.


Я отворив той лист і прочитав.

Я отвори́в той лист і прочита́в.


Араміс густо почервонів і скорше вирвав, ніж узяв її з рук ґасконця.

Араміс гу́сто почервоні́в і ско́рше ви́рвав, ніж узя́в її з рук ґасконця.


Кожен повернувся до своєї кімнати.

Ко́жен поверну́вся до своє́ї кімна́ти.


Незабаром знайшов свого побратима.

Незаба́ром знайшо́в свого́ побрати́ма.


Василь Невольник утирав рукавом сльози.

Васи́ль Нево́льник утира́в рукаво́м сльо́зи.


Запрошували короля подивитися на страту на горло.

Запро́шували короля́ подиви́тися на стра́ту на го́рло.


— Гребіть, як дужче.

— Гребі́ть, як ду́жче.


І, дійсно, офіцер був там.

І, ді́йсно, офіце́р був там.


— Чи є з ним хто? — спитав начальник.

— Чи є з ним хто? — спита́в нача́льник.


Фелтоне, дайте мені ножа.

Фелтоне, да́йте мені́ ножа́.


Для вас же — потреба певної протекції.

Для вас же — потре́ба пе́вної проте́кції.


— Ви приїхали? — спитала міледі.

— Ви приї́хали? — спита́ла міле́ді.


Тої ж хвилини з бастіону почали стріляти.

То́ї ж хвили́ни з бастіо́ну почали́ стріля́ти.


А все таки я хотів би знати.

А все таки́ я хоті́в би зна́ти.


Чуєте? Ні для кого! — наказала міледі.

Чу́єте? Ні для кого! — наказа́ла міле́ді.


— Як же ти вирвешся звідси?

— Як же ти ви́рвешся зві́дси?


— Підемо, Дейвіде, підемо! У мене вистарчить на двох усього.

— Пі́демо, Дейвіде, пі́демо! У мене́ ви́старчить на двох усьо́го.


Це не тільки дорогоцінний діямант, а ще й чародійний талісман.

Це не ті́льки дорогоці́нний діямант, а ще й чароді́йний талісма́н.


— Що? — здивовано спитав Бонасьє.

— Що? — здиво́вано спита́в Бонасьє.


Атос, почувши голос міледі, поквапився підійти до них.

Атос, почу́вши го́лос міле́ді, поква́пився підійти́ до них.


— Так! — вигукнула міледі.

— Так! — ви́гукнула міле́ді.


— Ви сутий диявол! — прошепотіла вона.

— Ви су́тий дия́вол! — прошепоті́ла вона́.


Але той видячи, що хлопець не відповідає, обернувся до стола і глянув на папір.

Але́ той ви́дячи, що хло́пець не відповіда́є, оберну́вся до стола́ і гля́нув на папі́р.


— З блакитними очима, з дивним блиском і з чорними бровами й віями?

— З блаки́тними очи́ма, з ди́вним бли́ском і з чо́рними брова́ми й ві́ями?


Та, на жаль, я не знаю, де вона, і всі мої шукання були надаремні.

Та, на жаль, я не зна́ю, де вона́, і всі мої́ шука́ння були́ надаре́мні.


Щука кидалася завзято в траві, поки ми передягалися в сухе шмаття.

Щу́ка ки́далася завзя́то в траві́, по́ки ми передяга́лися в сухе́ шма́ття.


Скоро скінчиться облога, ми поїдемо туди.

Ско́ро скі́нчиться обло́га, ми пої́демо туди́.


— Бідний друже, я й забув, що ви закоханий.

— Бі́дний дру́же, я й забу́в, що ви зако́ханий.


Гава відвернувся, щоб не бачити тих сліз.

Га́ва відверну́вся, щоб не ба́чити тих сліз.


— Амінь! — каже Череваниха.

— Амі́нь! — ка́же Череваниха.


Але Гершко сміявся з того.

Але́ Гершко смія́вся з того́.


— Убив чи просмикнув — це вже, пане, як вам більше до вподоби.

— Уби́в чи просмикну́в — це вже, па́не, як вам бі́льше до вподо́би.


Хазяїн ступив крок назад і умився сльозами.

Хазя́їн ступи́в крок наза́д і уми́вся сльоза́ми.


Знявся гармидер і галас, — ціла метушня.

Зня́вся гарми́дер і га́лас, — ці́ла метушня́.


День і ніч я молилась, сподіваючись, що господь подарує мені моє самогубство.

День і ніч я моли́лась, сподіва́ючись, що госпо́дь подару́є мені́ моє́ самогу́бство.


— Я прокинувся в шпиталю.

— Я проки́нувся в шпита́лю.


— Чого ви від мене хочете?

— Чого́ ви від мене́ хо́чете?


Га? — Вони перевернули Кента.

Га? — Вони́ переверну́ли Ке́нта.


— Було пів до одинадцятої.

— Було́ пів до одина́дцятої.


— Ой, синку! — каже Шрам.

— Ой, синку́! — ка́же Шрам.


— Вашому панові, — сказала вона.

— Ва́шому па́нові, — сказа́ла вона́.


Хіба ж я тому винна, що інший за шість неділь упорався зо мною краще?

Хіба́ ж я тому́ ви́нна, що і́нший за шість неділь упо́рався зо мно́ю кра́ще?


Ось і тепер я щойно повернувся з дороги, і мої собаки ще навіть не відпочили.

Ось і тепе́р я що́йно поверну́вся з доро́ги, і мої́ соба́ки ще на́віть не відпочи́ли.


— Тут, очевидно, є щось нове?

— Тут, очеви́дно, є щось нове́?


— Теж саме й я кажу! — зрадів Богун.

— Теж са́ме й я кажу́! — зраді́в Богу́н.


— Одважив солі добре,— каже божий чоловік, да зробив негаразд.

— Одва́жив со́лі до́бре,— ка́же бо́жий чолові́к, да зроби́в негара́зд.


Воно вже майже дійшло зеніта.

Воно́ вже ма́йже дійшло́ зеніта.


Туди і рветься наша душа, коли хочеш знати.

Туди́ і рве́ться на́ша душа́, коли́ хо́чеш зна́ти.


— Гетьмана! — крикне Сомко, що аж покривувесь галас.

— Ге́тьмана! — кри́кне Сомко́, що аж покривувесь га́лас.


Хіба ж ви не пам'ятаєте?

Хіба́ ж ви не пам'ята́єте?


Тепер я говорю з Білем.

Тепе́р я говорю́ з Бі́лем.


На Вкраїні тим часом займалася кривава зірниця.

На Вкраї́ні тим ча́сом займа́лася крива́ва зірни́ця.


А Черевань, слухаючи, тілько сміявся.

А Черева́нь, слу́хаючи, ті́лько смія́вся.


Кілька день Йосько просто любувався вікном.

Кі́лька день Йосько про́сто любува́вся вікно́м.


— Ви ніби ждете чогось або боїтеся чогось?

— Ви ні́би ждете́ чого́сь або́ боїте́ся чого́сь?


— Лягай та спи! Миски дістанеш завтра.

— Ляга́й та спи! Миски́ діста́неш за́втра.


— Я не з вами говорю, пане.

— Я не з вами говорю́, па́не.


То була людина акції.

То була́ люди́на а́кції.


— Так, моє діточко.

— Так, моє́ ді́точко.


А з боків усе нові.

А з бокі́в усе́ нові́.


— Ні! — відповів Стокард.

— Ні! — відпові́в Стокард.


Нехай не дурно запрошував ти мене до своїх воювати турка.

Неха́й не ду́рно запро́шував ти мене́ до свої́х воюва́ти ту́рка.


Вовчий Зуб нащурив вуха і загарчав на Герінгтона.

Во́вчий Зуб нащури́в ву́ха і загарча́в на Герінгтона.


Нарешті, почув він голос дівчини і швидко поплазував туди, де вона сиділа.

Наре́шті, почу́в він го́лос ді́вчи́ни і шви́дко поплазува́в туди́, де вона́ сиді́ла.


Вчися добре! Тепер треба мати добру голову, щоби доробитися маєтку.

Вчи́ся до́бре! Тепе́р тре́ба ма́ти до́бру го́лову, що́би дороби́тися має́тку.


— Це він, сір, він?

— Це він, сір, він?


Ви сами сказали, що мої вороги затягли мене в пастку.

Ви сами́ сказа́ли, що мої́ вороги́ затягли́ мене́ в па́стку.


— Ви у призначеній для вас кімнаті, мадам.

— Ви у призна́ченій для вас кімна́ті, мада́м.


Кажуть, у Ніжені під раду великий урожай на кармазини.

Ка́жуть, у Ні́жені під ра́ду вели́кий урожа́й на кармазини.


— А таки вона! — привітно відказала Олександра Платонівна.

— А таки́ вона́! — приві́тно відказа́ла Олекса́ндра Плато́нівна.


— Гов! Чи не втекла вона? — з острахом запитав товариш.

— Гов! Чи не втекла́ вона́? — з о́страхом запита́в това́риш.


Все одно я собі смерть заподію!

Все одно́ я собі́ смерть заподі́ю!


Мої руки дрижали.

Мої́ ру́ки дрижа́ли.


Гава зразу думав, що це жарт, — та бо люди почали сварити.

Га́ва зра́зу ду́мав, що це жарт, — та бо лю́ди почали́ свари́ти.


Гувернанток та бон у дітей не було.

Гуверна́нток та бон у діте́й не було́.


Я кохаю її, мілорде, і ревную.

Я коха́ю її, мілорде, і ревну́ю.


Д'Артаньян вклонився герцоґові й налагодився відійти.

Д'Артаньян вклони́вся герцоґові й нала́годився відійти́.


Не треба й твоєї вічности, бо я їх певно не доживу.

Не тре́ба й твоє́ї вічности, бо я їх пе́вно не доживу́.


Д'Артаньян, моторніший, прибіг перший і поставив на неї ногу.

Д'Артаньян, моторніший, прибі́г пе́рший і поста́вив на не́ї но́гу.


А що ж, Астарочко, як до того ставиться хан? Не чула?

А що ж, Аста́рочко, як до того́ ста́виться хан? Не чу́ла?


Араміс, дарма що поранений, вхопив за гриву коня і понісся слідом за іншими.

Араміс, дарма́ що пора́нений, вхопи́в за гри́ву коня́ і поні́сся слі́дом́ за і́ншими.


Та й давай гасати за нею круг Шрамового коня.

Та й дава́й гаса́ти за не́ю круг Шра́мового коня́.


— Дорогий Д'Артаньяне, ви прийшли саме в раз.

— Дороги́й Д'Артаньяне, ви прийшли́ са́ме в раз.


— Не дивно те.

— Не ди́вно те.


— А чоловік цього жахливого створіння ще живий? — зацікавився Араміс.

— А чолові́к цього́ жахли́вого створі́ння ще живи́й? — заціка́вився Араміс.


— Так, ви казали, що вам спав на думку якийсь плян, — нагадав йому Атос.

— Так, ви каза́ли, що вам спав на ду́мку яки́йсь плян, — нагада́в йому Атос.


— Відомі вам прізвища цих трьох мушкетерів?

— Відо́мі вам прі́звища цих трьох мушкете́рів?


Я не багато й надумувалася, коли він предложив мені їхати з собою.

Я не бага́то й наду́мувалася, коли́ він предложив мені́ ї́хати з собо́ю.


Д'Артаньян похитав головою.

Д'Артаньян похита́в голово́ю.


Д'Артаньян побіг слідом за нею й невдовзі наздогнав її.

Д'Артаньян побі́г слі́дом́ за не́ю й невдо́взі наздогна́в її.


Тепер їдьте собі ліворуч.

Тепе́р ї́дьте собі́ ліво́руч.


— Можлива річ.

— Можли́ва річ.


Бог знає, чи трапиться вдруге так гарно вкластись спати.

Бог зна́є, чи тра́питься вдру́ге так га́рно вкла́стись спа́ти.


Врятувався лише один Чарлі Сітка.

Врятува́вся лише́ оди́н Ча́рлі Сі́тка.


Перед обідом ми вас розбудимо.

Пе́ред обі́дом ми вас розбу́димо.


Журба мене сушить, журба мене в'ялить,.

Журба́ мене́ су́шить, журба́ мене́ в'я́лить,.


— Хто тобі сказав?

— Хто тобі́ сказа́в?


Ой пане, як же ви тепер гадаєте, що зо мною буде?

Ой па́не, як же ви тепе́р гада́єте, що зо мно́ю бу́де?


— Ось дивіться, — сказав він.

— Ось диві́ться, — сказа́в він.


Усміхаючись, жінка простягла до нього руки.

Усміха́ючись, жі́нка простягла́ до нього ру́ки.


Грімо задовольнився тим, що пальцем вказав на Д'Артаньяна.

Грі́мо задовольни́вся тим, що па́льцем вказа́в на Д'Артаньяна.


Там розташувалися білі люди.

Там розташува́лися бі́лі лю́ди.


— Ні, ні, вам не пощастить утекти й сьогодні, — сказав лорд Вінтер виходячи.

— Ні, ні, вам не пощасти́ть утекти́ й сього́дні, — сказа́в лорд Вінтер вихо́дячи.


Юнак підвівся й зробив крок до неї.

Юна́к підві́вся й зроби́в крок до не́ї.


І він вибіг з кімнати.

І він ви́біг з кімна́ти.


— Ну, і що ж далі?

— Ну, і що ж да́лі?


Та я не попущу, щоб ця історія скінчилася так, як вони того бажають.

Та я не попущу́, щоб ця істо́рія скінчи́лася так, як вони́ того́ бажа́ють.


Нарешті неподалеку зацокотіли копита.

Наре́шті неподалеку зацокоті́ли копи́та́.


Свистів вітер, та в вітрі не було Єгови.

Свисті́в ві́тер, та в ві́трі не було́ Єго́ви.


— Моя сестра в перших, — пояснив Араміс.

— Моя́ сестра́ в пе́рших, — поясни́в Араміс.


Нарешті, збитого і майже голого, повели мене до війта.

Наре́шті, зби́того і ма́йже го́лого, повели́ мене́ до ві́йта.


Це вам сплатили за Жюсака.

Це вам сплати́ли за Жюсака.


У простих сімрягах, а сорочки чорні, як сопуха.

У про́сти́х сімря́гах, а сорочки́ чо́рні, як сопу́ха.


— Чи не знаєте ви пана Атоса?

— Чи не зна́єте ви па́на Ато́са?


А губи в неї були чудові, скидалися на корали.

А гу́би в не́ї були́ чудо́ві, скида́лися на кора́ли.


Він прийшов до пам'яті й розплющив очі.

Він прийшо́в до па́м'яті й розплю́щив о́чі.


Та й доробились так, що мало смерти не пожили!

Та й дороби́лись так, що ма́ло смерти не пожили́!


Араміс вів далі.

Араміс вів да́лі.


Тонесенький пасочок з краю відкроєний.

Тоне́сенький па́сочок з кра́ю відкро́єний.


— Чи маєш ти бога?

— Чи ма́єш ти бо́га?


Він волів би, щоб кардинал ставив опір, а не так легко поступався.

Він волі́в би, щоб кардина́л ста́вив о́пір, а не так ле́гко поступа́вся.


Я вернуся сюди, а тільки я повинна говорити з Іваном.

Я верну́ся сюди́, а ті́льки я пови́нна говори́ти з Іва́ном.


— А скажіть наперед, скільки ви можете отак на тиждень заробити?

— А скажі́ть напере́д, скі́льки ви мо́жете ота́к на ти́ждень зароби́ти?


— А хто заарештував його?

— А хто заарештува́в йо́го?


— І я теж, — підтвердив Араміс.

— І я теж, — підтве́рдив Араміс.


Вона не далеко пішла і не надовго, а то б не залишила собак.

Вона́ не дале́ко пішла́ і не надо́вго, а то б не зали́ши́ла соба́к.


Тоді Шрам сів конець стола, підпер руками сиву голову і гірко заплакав.

Тоді́ Шрам сів коне́ць стола́, підпе́р рука́ми си́ву го́лову і гі́рко запла́кав.


Ось чому я бережу її як святість.

Ось чому́ я бережу́ її як свя́тість.


— Тут, за годину.

— Тут, за годи́ну.


— Так вони не гостювати прибули, а просити помочі на ляхів.

— Так вони́ не гостюва́ти прибули́, а проси́ти по́мочі на ля́хів.


Шрам уже й сам тоді почувсь, що треба дати собі пільгу.

Шрам уже́ й сам тоді́ почу́всь, що тре́ба да́ти собі́ пі́льгу.


Король усе ще не повертався з полювання.

Коро́ль усе́ ще не поверта́вся з полюва́ння.


Герцоґ Орлеанський та інші вельможі теж були в мисливських костюмах.

Герцоґ Орлеа́нський та і́нші вельмо́жі теж були́ в мисли́вських костю́мах.


Жінки стояли перед Хамамбетом у чоловічому вбранні з шапками на головах.

Жінки́ стоя́ли пе́ред Хамамбетом у чолові́чому вбра́нні́ з шапка́ми на го́ловах.


Легко без усякого зусилля, біла маса ринула за водою.

Ле́гко без уся́кого зуси́лля, бі́ла ма́са ри́нула за водо́ю.


— Ну, де тінь?

— Ну, де тінь?


Вони всі про вас забудуть через місяць, а може й того менше.

Вони́ всі про вас забу́дуть че́рез мі́сяць, а мо́же й того́ ме́нше.


Може хтось її пожалкує, думала вона, але від цієї думки скам'яніло їй серце.

Мо́же хтось її пожалку́є, ду́мала вона́, але́ від ціє́ї ду́мки скам'яні́ло їй се́рце.


А ворота в Череваня не прості, а державські.

А воро́та в Череваня не про́сті́, а держа́вські.


Україна має гетьмана, обраного вільними голосами.

Украї́на ма́є ге́тьмана, о́браного ві́льними голоса́ми.


Але не кваптеся, обміркуйте гарненько.

Але́ не ква́птеся, обмірку́йте гарне́нько.


Пані Бонасье остовпіла, нерухома, німа й бліда, як статуя.

Па́ні Бонасье остовпіла, нерухо́ма, німа́ й бліда́, як ста́туя.


— А як вони наткнуться на нашу драбину?

— А як вони́ наткну́ться на на́шу драби́ну?


І громадські погляди, і переконання, і пиха, і т.

І грома́дські́ по́гляди, і перекона́ння, і пиха́, і т.


Араміс злегка кивнув головою, але не всміхнувся.

Араміс зле́гка кивну́в голово́ю, але́ не всміхну́вся.


— Боже мій, боже мій! — бурмотів бідолашний крамар.

— Бо́же мій, бо́же мій! — бурмотів бідола́шний кра́мар.


— Саме про неї.

— Са́ме про не́ї.


Наш ґасконець стежив за нею і бачив, куди вона подалася.

Наш ґасконець сте́жив за не́ю і ба́чив, куди́ вона́ подала́ся.


Цей доказ переважив.

Цей до́каз перева́жив.


А як на твою думку, впізнав він тебе?

А як на твою́ ду́мку, впізна́в він тебе́?


— Чорт побирай! — згукнув Д'Артаньян.

— Чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.


Вона стукнулася зі мною, пригубила свою чарку, а решту вилляла на тацку.

Вона́ сту́кнулася зі мно́ю, пригуби́ла свою́ ча́рку, а ре́шту ви́лляла на тацку.


Покликали Плянше й Базена, і ті заступили Грімо й Мускетона.

Покли́кали Пля́нше й Базена, і ті заступи́ли Грі́мо й Мускетона.


— Бо дехто з нас, імовірно, залишиться на дорозі.

— Бо де́хто з нас, імові́рно, зали́ши́ться на доро́зі.


Якого тобі чорта тратити літа між тим навісноголовим городовим козацтвом?

Яко́го тобі́ чо́рта тра́тити лі́та між тим навісноголовим городови́м коза́цтвом?


— Наше вино? — здивувався Атос.

— На́ше вино́? — здивува́вся Атос.


Візьмімо з них кожен по сімдесят п'ять.

Візьмі́мо з них ко́жен по сімдеся́т п'ять.


Коло неї були лише вороги.

Ко́ло не́ї були́ лише́ вороги́.


Переказували, що вони з порядної родини.

Перека́зували, що вони́ з поря́дної роди́ни.


Свєтлов позичив йому ще раз — знов програв мій Володя.

Свєтлов пози́чив йому ще раз — знов програ́в мій Воло́дя.


— Не влучив! — сказав засмучений козак.

— Не влу́чив! — сказа́в засму́чений коза́к.


Тепер уже нічого було думати про Лесю Петрові.

Тепе́р уже́ ні́чого було́ ду́мати про Ле́сю Петро́ві.


— Пан кардинал! — вигукнув здивовано мушкетер.

— Пан кардина́л! — ви́гукнув здиво́вано мушкете́р.


Він заарештував мене, привіз сюди й віддав під вашу охорону.

Він заарештува́в мене́, приві́з сюди́ й відда́в під ва́шу охоро́ну.


Закишіла на галявині ціла ватага темних постатів.

Закиші́ла на галя́вині ці́ла вата́га те́мних по́статів.


Проте, міледі досить терпляче чекала до обіду.

Проте́, міле́ді до́сить терпля́че чека́ла до обі́ду.


— Подбаю, монсеньєр, — відповів ґасконець з благородною упевненістю.

— Подба́ю, монсеньє́р, — відпові́в ґасконець з благоро́дною упе́вненістю.


— Я — Д'Артаньян.

— Я — Д'Артаньян.


— Хто такий?

— Хто таки́й?


І я почувала дивну полегшу в молитві і дивну розкіш у сповіді.

І я почува́ла ди́вну поле́гшу в моли́тві і ди́вну ро́зкіш у спо́віді.


Ой, поставив козак Нечай.

Ой, поста́вив коза́к Неча́й.


— Усього, — відповів Атос.

— Усьо́го, — відпові́в Атос.


Загрозами він добувся таки свого.

Загро́зами він добу́вся таки́ свого́.


Згодом і матрос на свойому твердому ліжку на долівці захропів.

Зго́дом і матро́с на свойо́му твердо́му лі́жку на долі́вці захропі́в.


Здорова, хлопська натура не боялася простуди в літній ранок.

Здоро́ва, хло́пська нату́ра не боя́лася просту́ди в лі́тній ра́нок.


Невістко, з якої причини помер мій брат?

Неві́стко, з яко́ї причи́ни поме́р мій брат?


— Атосе! Портосе! Арамісе!

— Атосе! Портосе! Арамісе!


— А ти, зраднице! — звернувся далі гнівний мурза до Астари.

— А ти, зра́днице! — зверну́вся да́лі гні́вний мурза́ до Астари́.


Проте, він мав певний намір перепросити хороброго мушкетера, не принижуючи себе.

Проте́, він мав пе́вний на́мір перепроси́ти хоро́брого мушкете́ра, не прини́жуючи себе́.


— Жінка та англійка?

— Жі́нка та англі́йка?


Нехай хоч рідне ймення нагадує мені про Україну.

Неха́й хоч рі́дне йме́ння нага́дує мені́ про Украї́ну.


Д'Артаньян стиснув руку лордові й повернувся до міледі.

Д'Артаньян сти́снув ру́ку ло́рдові й поверну́вся до міле́ді.


— Але кого? Кого? На кого покластися?

— Але́ кого? Кого? На кого покла́стися?


— Терпіння, — промовив Атос, — нам бракує ще декого.

— Терпі́ння, — промо́вив Атос, — нам браку́є ще декого.


Кавалькада помчала вчвал.

Кавалька́да помча́ла вчвал.


Аж ось якась темна постать людини виникла з поза скелі.

Аж ось яка́сь те́мна по́стать люди́ни ви́никла з по́за ске́лі.


— Отже, ви чекатимете на мене?

— О́тже, ви чека́тимете на мене́?


Що ж? Походимо й без чобіт, аби моїм діткам було добре.

Що ж? Похо́димо й без чобі́т, аби́ мої́м ді́ткам було́ до́бре.


Зчинився великий галас і метушня.

Зчини́вся вели́кий га́лас і метушня́.


Перший успіх був на боці Б'юкенгема.

Пе́рший у́спіх був на бо́ці Б'юкенгема.


Ще на світанку в М.

Ще на світа́нку в М.


Бо все це слова, фразеологія.

Бо все це слова́, фразеоло́гія.


— І ви підете? — спитала Кеті.

— І ви пі́дете? — спита́ла Ке́ті́.


Можна би всі три дочки до роботи засадити ще й стару до помочі.

Мо́жна би всі три до́чки до робо́ти засади́ти ще й стару́ до по́мочі.


З її фінансами справа теж стояла кепсько.

З її фіна́нсами спра́ва теж стоя́ла ке́псько.


— Ой, киньте це! Невже ви шукаєте мучеництва?

— Ой, ки́ньте це! Невже́ ви шука́єте му́чеництва?


Отже, я сповідаюся перед вами, Д'Артаньяне.

О́тже, я сповіда́юся пе́ред вами, Д'Артаньяне.


Потім він кинув цей жмут тремтячих нервів і звернув увагу на двох прозелітів.

По́тім він ки́нув цей жмут тремтя́чих не́рвів і зверну́в ува́гу на двох прозелі́тів.


Гордо піднялась її губка — не добрий знак для залицяння!

Го́рдо підняла́сь її гу́бка — не до́брий знак для залиця́ння!


Себто вже наш брат їм не куппанія,— от воно що!

Се́бто вже наш брат їм не куппанія,— от воно́ що!


Засуви відчинилися, двері заскриготіли на завісках, в кімнаті залунали кроки.

Засу́ви відчини́лися, две́рі заскриготі́ли на заві́сках, в кімна́ті залуна́ли кро́ки.


Давсон оплакував своїх небіжчиків.

Давсон опла́кував свої́х небі́жчиків.


— Та що ж би? Оповів я йому все, як було, та й годі.

— Та що ж би? Опові́в я йому все, як було́, та й го́ді.


— Я чув про те ще на Січі запорожській.

— Я чув про те ще на Сі́чі запоро́жській.


А кардинал дійсно розлютився.

А кардина́л ді́йсно розлюти́вся.


Ваша величність маєте чудову пам'ять.

Ва́ша вели́чність ма́єте чудо́ву па́м'ять.


Може, не зовсім правда й про бурку.

Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.


— Так от же тобі!

— Так от же тобі́!


— Що про те питати, чого не вернеш? — каже Шрам.

— Що про те пита́ти, чого́ не ве́рнеш? — ка́же Шрам.


— Ніщо не викликає спраги так, як безсоння.

— Ніщо́ не виклика́є спра́ги так, як безсо́ння.


— Хто це вам сказав? — спитала міледі.

— Хто це вам сказа́в? — спита́ла міле́ді.


Мало що доброго дала йому й школа.

Ма́ло що до́брого дала́ йому й шко́ла.


— Бгатику! Постривай, дай хоч подивитись на тебе.

— Бга́тику! Пострива́й, дай хоч подиви́тись на тебе́.


Видно було, що він дуже стурбований.

Ви́дно було́, що він ду́же стурбо́ваний.


— Я? — згукнув Д'Артаньян, — я? Ледащо, що ти кажеш?

— Я? — згукну́в Д'Артаньян, — я? Леда́що, що ти ка́жеш?


За хвилину обоє вони були вже на помості.

За хвили́ну обо́є вони́ були́ вже на помо́сті.


— Її викрадено! — повторив комісар.

— Її ви́крадено! — повтори́в коміса́р.


Скинувши з себе зайві хутра й ковдри, затягнувши міцніше пояси, люди чекали.

Ски́нувши з себе́ за́йві ху́тра й ко́вдри, затя́гнувши міцні́ше пояси́, лю́ди чека́ли.


Дід важко дихав.

Дід ва́жко ди́хав.


— А ваші товариші?

— А ва́ші това́риші?


Хлопець, радий, що йому так пощастило, повернувся до двору коршми.

Хло́пець, ра́дий, що йому так пощасти́ло, поверну́вся до дво́ру коршми́.


— Це страшний суперник.

— Це страшни́й супе́рник.


Вона, твоя душа, мені потрібна, щоб з'єднати її з моєю.

Вона́, твоя́ душа́, мені́ потрі́бна, щоб з'єдна́ти її з моє́ю.


Я вважала її за подругу, а вона мене зрадила.

Я вважа́ла її за по́другу, а вона́ мене́ зра́дила.


— Заждіть, в мене є дійсно гарний плян.

— Зажді́ть, в мене́ є ді́йсно га́рний плян.


— Ну, це й справді слава Богу, що вирятував.

— Ну, це й спра́вді сла́ва Бо́гу, що ви́рятував.


Впадаєте в сентиментальність, шановна пані! Вона шкодить вам.

Впада́єте в сентимента́льність, шано́вна па́ні! Вона́ шко́дить вам.


Льокай сів поруч із візником.

Льокай сів по́руч із візнико́м.


Бідолаха, мабуть, все програв.

Бідола́ха, ма́бу́ть, все програ́в.


А тепер бувай здоров! Ти спиш солодко.

А тепе́р бува́й здоро́в! Ти спиш со́лодко.


— Боже милий, Атосе, це ж вбивство! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— Бо́же ми́лий, Атосе, це ж вби́вство! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


— На добрий час, Портосе! На цей раз ваша ідея дійсно таки ідея.

— На до́брий час, Портосе! На цей раз ва́ша іде́я ді́йсно таки́ іде́я.


А в чоловіків вийшло своє безладдє.

А в чоловікі́в ви́йшло своє́ безладдє.


— Кажіть, мадам! Кажіть, ваша величність! — відмовив Б'юкенгем.

— Кажі́ть, мада́м! Кажі́ть, ва́ша вели́чність! — відмо́вив Б'юкенгем.


— Спасибі вам, Петре, велике! — кинувся Тиміш до Влучка.

— Спаси́бі вам, Пе́тре, вели́ке! — ки́нувся Тиміш до Влу́чка.


Тільки засни тепер, а завтра поговоримо за дня!

Ті́льки засни́ тепе́р, а за́втра погово́римо за дня!


— Хазяїн нашого готелю?

— Хазя́їн на́шого готе́лю?


— Чи не мали ви відкрити її панові Бонасьє? — з гіркістю спитав Д'Артаньян.

— Чи не ма́ли ви відкри́ти її па́нові Бонасьє́? — з гіркістю спита́в Д'Артаньян.


Одно слово, ви — мужчина.

Одно́ сло́во, ви — мужчи́на.


— Це не Араміс! — скрикнув він.

— Це не Араміс! — скри́кнув він.


Та вже не вгадаю, що й робити.

Та вже не вгада́ю, що й роби́ти.


Що нас мала, згодувала,.

Що нас ма́ла, згодува́ла,.


Плянше спав удень, бо був голодний, обідав він теж уві сні.

Пля́нше спав уде́нь, бо був голо́дний, обі́дав він теж уві́ сні.


— Сомко, коли хочеш знати, такий же дурень, як і ми з тобою.

— Сомко́, коли́ хо́чеш зна́ти, таки́й же ду́рень, як і ми з тобо́ю.


Міледі не помилялася.

Міле́ді не помиля́лася.


— Плянше! — сказав йому Д'Артаньян.

— Пля́нше! — сказа́в йому Д'Артаньян.


Це доручене мені.

Це дору́чене мені́.


Оповідання батька і шум лісу.

Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.


Як же то може статися? Такий великий пан! Тож не панське діло.

Як же то мо́же ста́тися? Таки́й вели́кий пан! Тож не па́нське ді́ло.


— Це неможливо, пане.

— Це неможли́во, па́не.


Хазяїн хотів сам прислуговувати йому.

Хазя́їн хоті́в сам прислуго́вувати йому.


Д'Артаньян виступив наперед.

Д'Артаньян ви́ступив напере́д.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


У дверях з будинку показалась господиня.

У две́рях з буди́нку показа́лась господи́ня.


—Щоб наші діти отак вибрикували!

—Щоб на́ші ді́ти ота́к вибри́кували!


— Я візьму того, що тримає рудий конюший.

— Я візьму́ того́, що трима́є руди́й коню́ший.


Долішній, низинний кінець острова залило водою.

До́лішній, низи́нний кіне́ць о́строва залило́ водо́ю.


— Ми більше не можемо пити.

— Ми бі́льше не мо́жемо пи́ти.


Але ще й досі ніхто не міг зміркувати, що йому таке сталося.

Але́ ще й до́сі ніхто́ не міг зміркува́ти, що йому таке́ ста́лося.


— Ну, так і амінь йому, дурню! — каже Гвинтовка.

— Ну, так і амі́нь йому, ду́рню! — ка́же Гвинтовка.


— Так, — механічно повторила пані Бонасьє, — їдьмо.

— Так, — механі́чно повтори́ла па́ні Бонасьє, — ї́дьмо.


— Та якого ж змісту ваша записка?

— Та яко́го ж змі́сту ва́ша запи́ска?


Ви тут сами, Атосе?

Ви тут сами́, Атосе?


Баптист Червоний піднявся, кивнув головою і подався назад до свого табору.

Бапти́ст Черво́ний підня́вся, кивну́в голово́ю і пода́вся наза́д до свого́ та́бору.


Не виявляйте своєї скорботи.

Не виявля́йте своє́ї скорбо́ти.


— Ні, одступлюсь перше од душі!

— Ні, одсту́плюсь пе́рше од душі́!


— А може до якого ґазди?

— А мо́же до яко́го ґа́зди?


Я більше не кохаю її і хочу тільки помститися над нею за її зневагу до мене.

Я бі́льше не коха́ю її і хо́чу ті́льки помсти́тися над не́ю за її знева́гу до мене́.


Ця подвійна обережність показувала, що обоє не хотіли, щоб їх впізнали.

Ця подві́йна обере́жність пока́зувала, що обо́є не хоті́ли, щоб їх впізна́ли.


В разі непослуху або недбальства був страшенно злий і гострий.

В ра́зі непо́слуху або́ недба́льства був страше́нно злий і го́стрий.


— Ви тепер дуже ослаблені.

— Ви тепе́р ду́же осла́блені.


— Звідки ти це знаєш?

— Зві́дки ти це зна́єш?


— Він хоче говорити з дамою, що приїхала з Булоні.

— Він хо́че говори́ти з да́мою, що приї́хала з Було́ні.


Татарські загони, що набігли на Поділля, були невеликі.

Тата́рські заго́ни, що набі́гли на Поді́лля, були́ невели́кі.


Повертатися не було вже ніякої рації, треба було йти далі.

Поверта́тися не було́ вже нія́кої ра́ції, тре́ба було́ йти да́лі.


Попрощались і роз'їхались.

Попроща́лись і роз'ї́хались.


— Про це не турбуйтесь.

— Про це не турбу́йтесь.


— Вас звуть Бонасьє, — перебив Д'Артаньян.

— Вас звуть Бонасьє́, — переби́в Д'Артаньян.


— Рекомендаційного листа!

— Рекомендаці́йного листа́!


— Та звичайно ж, я хотіла бачити вас.

— Та звича́йно ж, я хоті́ла ба́чити вас.


Тут, здавалось, він знову почутив неспокій, завагався й спинився втретє.

Тут, здава́лось, він зно́ву почу́тив неспо́кій, завага́вся й спини́вся втре́тє.


Ще раз прощай! До побачення.

Ще раз проща́й! До поба́чення.


Залишилися Атос і Д'Артаньян.

Зали́ши́лися Атос і Д'Артаньян.


— Відки родом?

— Ві́дки ро́дом?


Не потребуєте по ярмарках волочитися.

Не потребу́єте по я́рмарках волочи́тися.


Я бачив уві сні, що цей клятий англієць умер.

Я ба́чив уві́ сні, що цей кля́тий англі́єць уме́р.


І на університеті зразу йому йшло не ліпше.

І на університе́ті зра́зу йому йшло не лі́пше.


Собак уже почало змивати, і вони більше плили, ніж йшли.

Соба́к уже́ почало́ змива́ти, і вони́ бі́льше плили́, ніж йшли.


Ще маєш час доїхати.

Ще ма́єш час дої́хати.


До Іркутська приїхав десь із далекого Сибіру багатий золотопромисловець Свєтлов.

До Ірку́тська приї́хав десь із дале́кого Сибі́ру бага́тий золотопромисло́вець Свєтлов.


І з цими словами він поцілував її.

І з ци́ми слова́ми він поцілува́в її.


У нього не було більше дітей, Опанас був одинак.

У нього не було́ бі́льше діте́й, Опана́с був одина́к.


Я відразу почула до нього антипатію.

Я відра́зу почу́ла до нього антипа́тію.


Не по правді ви із своєю Лесею робите.

Не по пра́вді ви із своє́ю Ле́сею ро́бите.


— Великий боже! — зойкнув Д'Артаньян, пустивши пенюар.

— Вели́кий бо́же! — зойкнув Д'Артаньян, пусти́вши пенюа́р.


Міледі кинула на нього погляд, що робить кріпака королем.

Міле́ді ки́нула на нього по́гляд, що ро́бить кріпака́ короле́м.


Лорд Вінтер пішов.

Лорд Вінтер пішо́в.


— Пане отамане! — кажуть.

— Па́не ота́мане! — ка́жуть.


— Я вгадала це! — сказала Марина.

— Я вгада́ла це! — сказа́ла Мари́на.


Якщо над'їде Д'Артаньян із своїми приятелями, він проведе їх до нас.

Якщо́ над'ї́де Д'Артаньян із свої́ми при́ятелями, він проведе́ їх до нас.


Сказавши це, ключник двері замкнув і пішов.

Сказа́вши це, клю́чник две́рі замкну́в і пішо́в.


— Як її прізвище?

— Як її прі́звище?


Прощайте, бувайте здорові й подеколи повідомляйте про себе.

Проща́йте, бува́йте здоро́ві й поде́коли повідомля́йте про себе́.


І спав твердо десь до другої пополудні.

І спав тве́рдо десь до дру́гої пополу́дні.


— Кепсько, дуже кепсько.

— Ке́псько, ду́же ке́псько.


— Як! — відказав Фелтон.

— Як! — відказа́в Фелтон.


Не раз він мені ставав у великій пригоді.

Не раз він мені́ става́в у вели́кій приго́ді.


— Аджеж вона живе в нього!

— Аджеж вона́ живе́ в нього!


Я все ж таки вродлива.

Я все ж таки́ вродли́ва.


Якщо ви забули про це, я можу написати йому.

Якщо́ ви забу́ли про це, я мо́жу написа́ти йому.


Я навіть не знаю, де вона, куди її завезли.

Я на́віть не зна́ю, де вона́, куди́ її завезли́.


Та сідайте зручніше, не будьте смішним.

Та сіда́йте зручні́ше, не бу́дьте смішни́м.


Сидів я тоді в оцій ямі в слідстві.

Сиді́в я тоді́ в оці́й я́мі в слі́дстві.


— Вона виконує свої службові обов'язки в Люврі.

— Вона́ вико́нує свої́ службо́ві обо́в'язки в Лю́врі.


Промінь світла враз осяяв мозок коршмаря.

Про́мінь сві́тла враз ося́яв мо́зок коршмаря́.


— А то ж як? — кажуть, стоячи козирем, мішане.

— А то ж як? — ка́жуть, стоячи́ ко́зирем, мі́шане.


— Тю тю, дурню! каже, засміявшись, Сомко.

— Тю тю, ду́рню! ка́же, засмія́вшись, Сомко.


Та ця авдієнція завдала йому ще нового жалю.

Та ця авдіє́нція завдала́ йому ще ново́го жа́лю.


— Не завтра вранці, будь ласка, а зараз.

— Не за́втра вра́нці, будь ла́ска, а за́раз.


Але ханові не так то кортіло піднімати свою славу.

Але́ ха́нові не так то корті́ло підніма́ти свою́ сла́ву.


Всі йдіть до мене!

Всі йдіть до мене́!


— Віконта Рошефора! Так це ж він викрав мене!

— Віконта Рошефора! Так це ж він ви́крав мене́!


Флоссі ще ближче пригорнулась до нього.

Флоссі ще бли́жче пригорну́лась до нього.


Але він не прийшов.

Але́ він не прийшо́в.


— Їх украдено! — відповів герцоґ.

— Їх укра́дено! — відпові́в герцоґ.


Тому я й звернувся до вас, що вірю вам і покладаюсь на вас.

Тому́ я й зверну́вся до вас, що ві́рю вам і поклада́юсь на вас.


Він придивлявся до Богуна, неначе хотів розпізнати, чи не зсунувся той з глузду.

Він придивля́вся до Богуна́, нена́че хоті́в розпізна́ти, чи не зсу́нувся той з глу́зду.


— У Бориславі ані ти не винен, ані я не винен.

— У Борисла́ві ані́ ти не ви́нен, ані́ я не ви́нен.


— Чорт побирай, — подумав ґасконець, — звірятись на неї, мабуть, ще зарано.

— Чорт побира́й, — поду́мав ґасконець, — звіря́тись на не́ї, ма́бу́ть, ще зара́но.


— Ні в якому разі.

— Ні в яко́му ра́зі.


Як ти постарів, голубе мій!

Як ти поста́рі́в, го́лубе мій!


Продаватимеш, кажеш, то й я продам.

Продава́тимеш, ка́жеш, то й я прода́м.


— Що ж ви оце думаєте з ним чинити?

— Що ж ви оце́ ду́маєте з ним чини́ти?


На ньому лямпа.

На ньому ля́мпа.


Не послужила фортуна горопасі.

Не послужи́ла форту́на горопа́сі.


Луї Савой те саме проробив з своїм підгоном.

Луї́ Савой те са́ме пророби́в з свої́м́́́ підго́ном.


— Це не відповідь, — відмовив Атос.

— Це не ві́дповідь, — відмо́вив Атос.


То була бурхлива, темна ніч.

То була́ бурхли́ва, те́мна ніч.


Дай лиш ми перетягнем її поясом.

Дай лиш ми перетя́гнем її по́ясом.


Ті, кого він назвав, здивовано оглядали незнайомого.

Ті, кого він назва́в, здиво́вано огляда́ли незнайо́мого.


Якщо вам непотрібна частина вашого приладдя та струменту, то це вже ваша справа.

Якщо́ вам непотрі́бна части́на ва́шого прила́ддя та струме́нту, то це вже ва́ша спра́ва.


А моє кохання вийшло з нього ще палкіше та загартованіше.

А моє́ коха́ння ви́йшло з нього ще палкіше та загартованіше.


Незабаром журбу заступила лють.

Незаба́ром журбу́ заступи́ла лють.


— Пів на восьму.

— Пів на во́сьму.


Він уже не махав руками.

Він уже́ не маха́в рука́ми.


— Вірно, почекаймо на Араміса.

— Ві́рно, почека́ймо на Араміса.


Тої ж хвилини в коридорі почувся регіт.

То́ї ж хвили́ни в коридо́рі почу́вся ре́гіт.


— Вода холодна! — мовив він.

— Вода́ холо́дна! — мо́вив він.


— Щістнадцять грабарів і чотири салдати.

— Щістна́дцять граба́рів і чоти́ри салда́ти.


Ви сами знаєте, як неприємно буває, коли вас турбують підчас сніданку.

Ви сами́ зна́єте, як неприє́мно бува́є, коли́ вас турбу́ють пі́дчас сніда́нку.


Вони увійшли до залі й посідали до столу.

Вони́ увійшли́ до за́лі й посіда́ли до сто́лу.


Тільки по голосі було чути, що навсправжки не було йому байдуже те, що сталося.

Ті́льки по го́лосі було́ чу́ти, що навспра́вжки не було́ йому ба́йду́же те, що ста́лося.


Грімо, своїм звичаєм, мовчки скорився.

Грі́мо, свої́м́́́ зви́чаєм, мо́вчки скори́вся.


За годину Фелтон знову постукав.

За годи́ну Фелтон зно́ву посту́кав.


Закипів же й Шрам, почувши такі речі.

Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.


— Сьогодні засідатиме Лінчів суд.

— Сього́дні засіда́тиме Лінчів суд.


— Дозвольте, я віддам Грімо декілька потрібних розпоряджень.

— Дозво́льте, я відда́м Грі́мо де́кілька потрі́бних розпоря́джень.


— Ви, Атосе?

— Ви, Атосе?


— Вони нас побачать.

— Вони́ нас поба́чать.


— Алеж то на такий спосіб підлий чоловік! — скрикнула Оля.

— Алеж то на таки́й спо́сіб пі́длий чолові́к! — скри́кнула Оля.


Проте Хмельницький не зважився стати до бою.

Проте́ Хмельни́цький не зва́жився ста́ти до бо́ю.


Пан Андрій не зміг би й подумати, щоб таке сталося.

Пан Андрі́й не зміг би й поду́мати, щоб таке́ ста́лося.


Вона для мене жива запорука кращої будучини.

Вона́ для мене́ жива́ запору́ка кра́щої бу́дучини.


— А так, що це моя справа.

— А так, що це моя́ спра́ва.


— Пропала справа! Без Ніженського полку, як без руки правиці!

— Пропа́ла спра́ва! Без Ніженського по́лку, як без руки́ прави́ці!


— Де ж той Шрам? Це хіба десята доля старого Шрама.

— Де ж той Шрам? Це хіба́ деся́та до́ля старо́го Шра́ма.


— Так? Ну, це гарно.

— Так? Ну, це га́рно.


— Що таке? — запитав молодший.

— Що таке́? — запита́в моло́дший.


— Ов! Навіть певність маєш? — з насмішкою спитав Ґава.

— Ов! На́віть пе́вність ма́єш? — з насмі́шкою спита́в Ґава.


— Тоді якого ж біса ми бідкаємося, що у нас нема грошей?

— Тоді́ яко́го ж бі́са ми бі́дкаємося, що у нас нема́ грошей?


— А що ж, батьку? Хіба так отеє його й покинути?

— А що ж, ба́тьку? Хіба́ так оте́є йо́го й поки́нути?


— Пане, — звернувся до нього Рішельє, — ви Д'Артаньян з Беарна?

— Па́не, — зверну́вся до нього Рішельє́, — ви Д'Артаньян з Беарна?


Непривітний із начальством, похмурий, у батька вдався, тільки стриманіший.

Непривітний із нача́льством, похму́рий, у ба́тька вда́вся, ті́льки стриманіший.


Д'Артаньян повернувся до будинку.

Д'Артаньян поверну́вся до буди́нку.


— Це так, пане комісаре.

— Це так, па́не коміса́ре.


Стокард став навколюшки й почав роздивлятися крізь барикади.

Стокард став навколюшки й поча́в роздивля́тися крізь барика́ди.


Він пальцем вказав на освітлене вікно.

Він па́льцем вказа́в на осві́тлене вікно́.


Але от показалося, немов би щастя ще раз хотіло всміхнутися старому Гершкові.

Але́ от показа́лося, немо́в би ща́стя ще раз хоті́ло всміхну́тися старо́му Гершко́ві.


— Я цеї штуки не вмію, але як треба, то допоможу.

— Я це́ї шту́ки не вмі́ю, але́ як тре́ба, то допоможу́.


Ніхто не обізвався на її крики.

Ніхто́ не обізва́вся на її кри́ки.


Повикопували в землі здоровеннії печі, запалили огні.

Повико́пували в землі́ здорове́ннії пе́чі, запали́ли огні́.


Повечеряє, як прокинеться.

Повече́ряє, як проки́неться.


— А так, що диявол замутив голову Васюті Ніженському.

— А так, що дия́вол замути́в го́лову Васю́ті Ніженському.


— Я обіцяв вам прийти й прийшов.

— Я обіця́в вам прийти́ й прийшо́в.


— А покажіть мені цей перстень.

— А покажі́ть мені́ цей пе́рстень.


Але він стримався та привітно витав гостя.

Але́ він стри́мався та приві́тно вита́в го́стя.


Було вже надвечір.

Було́ вже на́две́чір.


Балакати вже нема про що.

Бала́кати вже нема́ про що.


— А то ж якого мені ще біса? — каже Кирило Тур.

— А то ж яко́го мені́ ще бі́са? — ка́же Кири́ло Тур.


— А якби ви й не винилися, то ваша розпуста та ваші злочини виказали б вас.

— А якби́ ви й не вини́лися, то ва́ша розпу́ста та ва́ші зло́чини ви́казали б вас.


— О, цей плян покинути мир склався в мене віддавна.

— О, цей плян поки́нути мир скла́вся в мене́ відда́вна.


— Максима від спадщини я одстороняю.

— Макси́ма від спа́дщини я одстороня́ю.


— Ну де б там? І хто проти своєї користи йшов би?

— Ну де б там? І хто про́ти своє́ї кори́сти йшов би?


Четверо приятелів шли ззаду й зробили вже кроків з дванадцять.

Че́тверо при́ятелів шли зза́ду й зроби́ли вже кро́ків з двана́дцять.


І він показав нам дорогу.

І він показа́в нам доро́гу.


— Сидіти мені тут таки й нема чого.

— Сиді́ти мені́ тут таки́ й нема́ чого́.


— Ет! — відповів дід і замовк.

— Ет! — відпові́в дід і замо́вк.


— Будьте спокійні — відповів Атос, — ви ж знаєте, я людина холоднокровна.

— Бу́дьте спокі́йні — відпові́в Атос, — ви ж зна́єте, я люди́на холоднокро́вна.


Не відмовляйтеся від цього.

Не відмовля́йтеся від цього́.


— Хочемо на другий бік, — мовив провідник.

— Хо́чемо на дру́гий бік, — мо́вив провідни́к.


— Поганий хід, товаришу.

— Пога́ний хід, това́ришу.


— Це здається наш хоробрий мушкетер? — спитав кардинал.

— Це здає́ться наш хоро́брий мушкете́р? — спита́в кардина́л.


Ще була молода і хороша, тілько бліднолика пані.

Ще була́ молода́ і хоро́ша, ті́лько бліднолика па́ні.


— Так, доки вона не вийде звідти, — промовив Д'Артаньян.

— Так, до́ки вона́ не ви́йде зві́дти, — промо́вив Д'Артаньян.


— Певно козаки з Чигирину.

— Пе́вно козаки́ з Чигирину́.


— Відтоді, — відповів Д'Артаньян, — як вони мають друзів, що за них клопочуться.

— Відто́ді́, — відпові́в Д'Артаньян, — як вони́ ма́ють дру́зів, що за них клопо́чуться.


Та ось і моя хата.

Та ось і моя́ ха́та.


В разі потреби він мав визволити мене силоміць.

В ра́зі потре́би він мав ви́зволити мене́ силомі́ць.


Знаєте, вже три тижні чекаю.

Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.


Хто це сказав цю сентенцію?

Хто це сказа́в цю сенте́нцію?


Підійшов лорд Вінтер.

Підійшо́в лорд Вінтер.


Цілує в очі,.

Цілу́є в о́чі,.


— Він не схотів робити цього.

— Він не схоті́в роби́ти цього́.


— Це патруль, що робить обхід.

— Це патру́ль, що ро́бить обхі́д.


— Він позбавляє мені нудьги в Бастилії й тяганини суду.

— Він позбавля́є мені́ нудьги́ в Басти́лії й тягани́ни су́ду.


— Котра тепер година?

— Котра́ тепе́р годи́на?


Він рішив протягом всієї ночи ані на хвилину не змикати очей.

Він ріши́в про́тягом всіє́ї ночи ані́ на хвили́ну не змика́ти оче́й.


Чи випив чоловік кубок меду, чи не випив, уже й голова й ноги хоч поодтинай.

Чи ви́пив чолові́к ку́бок ме́ду, чи не ви́пив, уже́ й голова́ й но́ги хоч поодтина́й.


Ось причина, з якої її тавровано.

Ось причи́на, з яко́ї її тавро́вано.


— От тобі і що.

— От тобі́ і що.


— Зовсім ні.

— Зо́всім ні.


Я не знаю, про що я думав тоді, зробивши цей крок.

Я не зна́ю, про що я ду́мав тоді́, зроби́вши цей крок.


Бікара — ґасконець, як і Д'Артаньян, удавав глухого і тільки всміхався.

Бікара — ґасконець, як і Д'Артаньян, удава́в глухо́го і ті́льки всміха́вся.


— Слухай же, — мовила вона далі.

— Слу́хай же, — мо́вила вона́ да́лі.


Піт проступив йому на лиці.

Піт проступи́в йому на лиці́.


І чоловік у червоному плащі наблизився до міледі.

І чолові́к у черво́ному плащі́ набли́зився до міле́ді.


Фелтон зв'язав їй кисті рук своєю хусткою, а поверх хустки — шворкою.

Фелтон зв'яза́в їй ки́сті рук своє́ю ху́сткою, а пове́рх ху́стки — шво́ркою.


А може це йому верзеться?

А мо́же це йому верзе́ться?


— То була жінка, зовсім неподібна до Моллі.

— То була́ жі́нка, зо́всім неподі́бна до Моллі.


Так проглаголавши, замовк старий, похилив голову, і загадавсь.

Так проглаголавши, замо́вк стари́й, похили́в го́лову, і загада́всь.


— Він помре, — повторила міледі, — спочатку вона, потім він.

— Він помре́, — повтори́ла міле́ді, — споча́тку вона́, по́тім він.


Ти з одного боку сидиш на кріслі, я з другого.

Ти з одного́ бо́ку сиди́ш на крі́слі, я з дру́гого.


Як почула ж се рада, то так і загула од радості.

Як почу́ла ж се ра́да, то так і загула́ од ра́дості.


Це з легким серцем могли би зробити оті бородаті, одчайдушні мандрівники.

Це з легки́м се́рцем могли́ би зроби́ти оті́ борода́ті, одчайду́шні мандрівники́.


А Гвинтовка оставсь тепер перед Шрамом ні в сих ні в тих.

А Гвинтовка оставсь тепе́р пе́ред Шра́мом ні в сих ні в тих.


Атос пополотнів і собі.

Атос пополотнів і собі́.


— А що ж завадить цьому?

— А що ж зава́дить цьому́?


Міледі зідхнула і знепритомніла.

Міле́ді зідхну́ла і знеприто́мніла.


Серце Д'Артаньяна плавало в захопленні.

Се́рце Д'Артаньяна пла́вало в захо́пленні.


Я обіцяв її волю вчинити.

Я обіця́в її во́лю вчини́ти.


Умріть же в мирі.

Умрі́ть же в ми́рі.


— Манюсю, забудь мене, підлого! — благав, ридаючи, Володя.

— Маню́сю, забу́дь мене́, пі́длого! — блага́в, рида́ючи, Воло́дя.


— Без сідла? — спитав Араміс.

— Без сідла́? — спита́в Араміс.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Не доберу я толку в твоїх речах,— каже Петро.

— Не доберу́ я то́лку в твої́х реча́х,— ка́же Петро́.


На щастя, як ми вже казали, вони були за сто кроків від міста.

На ща́стя, як ми вже каза́ли, вони́ були́ за сто кро́ків від мі́ста.


Звичайно, зняли річ про заарештування бідолахи Бонасьє.

Звича́йно, зняли́ річ про заарештува́ння бідола́хи Бонасьє.


Так куди вже із ним мірятись Петрові!

Так куди́ вже із ним мі́рятись Петро́ві!


Бог не дав цій країні ні життя, ані законів, — це безсумнівний факт.

Бог не дав цій краї́ні ні життя́, ані́ зако́нів, — це безсумні́вний факт.


Закохався так, що запропонував їй побратися з ним.

Закоха́вся так, що запропонува́в їй побра́тися з ним.


А по чому чіпчики продаєте?

А по чому́ чіпчики продаєте́?


Не спалося тієї ночі панові Андрієві.

Не спа́лося тіє́ї но́чі па́нові Андрі́єві.


Я зайду по тебе.

Я зайду́ по тебе́.


Цієї хвилини на сходах почувся шум швидкої ходи.

Ціє́ї хвили́ни на схо́дах почу́вся шум швидко́ї ходи́.


Він пильно роздивлявся на річку.

Він пи́льно роздивля́вся на рі́чку.


Не час нам тепер враждовати, час за козацьку честь постояти.

Не час нам тепе́р враждовати, час за коза́цьку честь посто́яти.


— Не нагадуйте, Дейвіде, не треба! Я пам'ятаю всю свою ганебну поведінку.

— Не нага́дуйте, Дейвіде, не тре́ба! Я пам'ята́ю всю свою́ гане́бну поведі́нку.


— Півгодини стукаю до дверей, та й годі вас добудитися.

— Півгодини сту́каю до двере́й, та й го́ді вас добуди́тися.


— Мабуть куля не досягає! — скавав Джеджалій незадоволено.

— Ма́бу́ть ку́ля не досяга́є! — скава́в Джеджалій незадово́лено.


Пограбувавши до щенту табор білих, індійці повернулись до своїх шатрів.

Пограбува́вши до ще́нту та́бор бі́лих, інді́йці поверну́лись до свої́х шатрі́в.


— Візьміть, пане, — промовив кардинал.

— Візьмі́ть, па́не, — промо́вив кардина́л.


— Тут, Грімо? — спитав Атос.

— Тут, Грі́мо? — спита́в Атос.


А на ніч, мовив далі Генрись, цілуючи мене в руку, поїдемо далі.

А на ніч, мо́вив да́лі Генрись, цілу́ючи мене́ в ру́ку, пої́демо да́лі.


— Ну, пропустіте ж нас, коли так,— каже Шрам.

— Ну, пропусті́те ж нас, коли́ так,— ка́же Шрам.


Він зараз же попрямував до Портсмуту.

Він за́раз же попрямува́в до По́ртсмуту.


Вождь Джордж знову показав на мене, але з них ніхто й з місця не ворухнувся.

Вождь Джордж зно́ву показа́в на мене́, але́ з них ніхто́ й з мі́сця не ворухну́вся.


— Пан Д'Артаньян украв мою жінку? Що ви кажете?

— Пан Д'Артаньян укра́в мою́ жі́нку? Що ви ка́жете?


Тепер ви не втечете від мене.

Тепе́р ви не втече́те від мене́.


— А, так, так, пригадав, — глузливо мовив офіцер.

— А, так, так, пригада́в, — глузли́во мо́вив офіце́р.


— Може б, і батько Хмельницький пожив іще на світі, якби не сватавсь із ляхами.

— Мо́же б, і ба́тько Хмельни́цький пожи́в іще́ на сві́ті, якби́ не сва́тавсь із ля́хами.


— Ваше ім'я? — спитав офіцер, напівзатуливши плащем обличчя.

— Ва́ше ім'я́? — спита́в офіце́р, напівзатули́вши плаще́м обли́ччя.


— Молоде, перемогло.

— Молоде́, перемогло́.


То все брехня!

То все брехня́!


— Гаразд, пане! — сказав Плянше.

— Гара́зд, па́не! — сказа́в Пля́нше.


— Хто ви такі?

— Хто ви такі́?


Міледі спробувала відчинити дверцята й вискочити з карети.

Міле́ді спро́бувала відчини́ти дверця́та й ви́скочити з каре́ти.


— Померла? — повторив кардинал, не понявши віри своїм вухам.

— Поме́рла? — повтори́в кардина́л, не поня́вши ві́ри своїм́́́ ву́хам.


— Що маєш робити, Плянше! Що буде, те й буде!

— Що ма́єш роби́ти, Пля́нше! Що бу́де, те й бу́де!


— Дивна річ! — сказав той, подумавши.

— Ди́вна річ! — сказа́в той, поду́мавши.


Що це таке? — спитав Портос.

Що це таке́? — спита́в Портос.


— Я помстився, — промовив він.

— Я помсти́вся, — промо́вив він.


Давай коренити ляхів і всі їх звичаї.

Дава́й корени́ти ля́хів і всі їх зви́чаї.


Щодо Д'Артаньяна, то той обмірковував якогось пляна.

Що́до Д'Артаньяна, то той обмірко́вував яко́гось пля́на.


— Тоді, будь ласка, просіть увійти.

— Тоді́, будь ла́ска, просі́ть увійти́.


— Ні, приведіть мені всіх чотирьох.

— Ні, приведі́ть мені́ всіх чотирьо́х.


Ці слова відповідали одержаному наказу, і люди поштиво вклонилися.

Ці слова́ відповіда́ли оде́ржаному нака́зу, і лю́ди пошти́во вклони́лися.


А в разі потреби ми вам ще й допоможемо.

А в ра́зі потре́би ми вам ще й допомо́жемо.


— Ну так що ж? Нехай собі лають, — каже Гвинтовка.

— Ну так що ж? Неха́й собі́ ла́ють, — ка́же Гвинтовка.


Грімо зараз же зняв мушкет і налагодився йти за своїм паном.

Грі́мо за́раз же зняв мушке́т і нала́годився йти за свої́м́́́ па́ном.


Спогади про них були неприємні.

Спо́гади про них були́ неприє́мні.


— На щастя мені залишили те, що в мене було.

— На ща́стя мені́ зали́ши́ли те, що в мене́ було́.


Минуло півтора тижні.

Мину́ло півтора́ ти́жні.


— Що ви кажете! О, ви мене не розумієте.

— Що ви ка́жете! О, ви мене́ не розумі́єте.


— Стривайте, стривайте! — згукнув герцоґ.

— Стрива́йте, стри́вайте! — згукну́в герцоґ.


Воно, імовірно, занедбане.

Воно́, імові́рно, зане́дбане.


— Як бачите ви застали мене на шляху до здійснення моїх мрій.

— Як ба́чите ви заста́ли мене́ на шляху́ до зді́йснення мої́х мрій.


Але й випивши, не мякшав, а робився ще похмурніший та більш сердитий.

Але́ й ви́пивши, не мякшав, а роби́вся ще похмурні́ший та більш серди́тий.


Кардинал втупив проникливий погляд у свого відважного бесідника.

Кардина́л вту́пив прони́кливий по́гляд у свого́ відва́жного бе́сі́дника.


— Та це ж неможливо! — Вона намагалася вбити свого дівера?

— Та це ж неможли́во! — Вона́ намага́лася вби́ти свого́ ді́вера?


— Пан велять? — запитав мене кельнер, не дивлячися на неї.

— Пан веля́ть? — запита́в мене́ ке́льнер, не ди́влячися на не́ї.


Ваші коні будуть у повному вбранні.

Ва́ші ко́ні бу́дуть у по́вному вбра́нні́.


Недалеко від Фремеля хмара розгуркоталася.

Недале́ко від Фремеля хма́ра розгуркота́лася.


— Се вже сестро, приїхали по мою душу.

— Се вже сестро́, приї́хали по мою́ ду́шу.


Матроси підтримували її, бо море ще дуже хвилювалося.

Матро́си підтри́мували її, бо мо́ре ще ду́же хвилюва́лося.


Пані Бонасьє цілком механічно з'їла кілька кавалків і вмочила губи у вино.

Па́ні Бонасьє цілко́м механі́чно з'ї́ла кі́лька кава́лків і вмочи́ла гу́би у вино́.


Здається я вже просив тебе викинути їх з своєї голови.

Здає́ться я вже проси́в тебе́ ви́кинути їх з своє́ї голови́.


Дивиться Черевань, аж і Тарас Сурмач їде возом із Ніженя.

Ди́виться Черева́нь, аж і Тара́с Сурмач ї́де во́зом із Ніженя.


— Ну, хвала Богу, — сказав він, — на початок це навіть дуже добре!

— Ну, хвала́ Бо́гу, — сказа́в він, — на поча́ток це на́віть ду́же до́бре!


Побачивши таке, шляхтич видобув свою шпаду й кинувся на Д'Артаньяна.

Поба́чивши таке́, шля́хтич ви́добув свою́ шпа́ду й ки́нувся на Д'Артаньяна.


— Дозвольте висловити вам щонайпалкішу подяку.

— Дозво́льте ви́словити вам щонайпалкі́шу подя́ку.


— Я вважаю вас не за дурня.

— Я вважа́ю вас не за ду́рня.


Секунда, друга, третя, а кожна довга як вічність, а страшна як пекло.

Секу́нда, дру́га, тре́тя, а ко́жна до́вга як ві́чність, а страшна́ як пе́кло.


І дійсно, Д'Артаньян чув страшений гамір у льосі.

І ді́йсно, Д'Артаньян чув страше́ний га́мір у льо́сі.


Та навіть не ворухнулась.

Та на́віть не ворухну́лась.


— Ну, знаєте що, йдіть ви до нашого села і допитайтеся до двора, до дідича.

— Ну, зна́єте що, йдіть ви до на́шого села́ і допита́йтеся до двора́, до ді́дича.


— Граф тут, — доповів офіцер.

— Граф тут, — допові́в офіце́р.


Той почав правити про Сомка й Іванця, як вони зустрілись у князя Гагіна.

Той поча́в пра́вити про Сомка й Іванця́, як вони́ зустрі́лись у кня́зя Гагіна.


— Отеє не удавай із себе химородника, не бурли, як кабан у кориті!

— Оте́є не удава́й із себе́ химоро́дника, не бурли́, як каба́н у кори́ті!


Василь Невольник за своїм паном.

Васи́ль Нево́льник за свої́м́́́ па́ном.


Я вже давно з гір.

Я вже давно́ з гір.


— Капітане! — сказав Фелтон.

— Капіта́не! — сказа́в Фелтон.


Їм байдуже було, в який спосіб її взяти.

Їм ба́йду́же було́, в яки́й спо́сіб її взя́ти.


— Ну, що ж там маєш казати? Кажи!

— Ну, що ж там ма́єш каза́ти? Кажи́!


— Візьми цей, — передав свого Атос з властивою йому щедрістю, — і будь хоробрий.

— Візьми́ цей, — переда́в свого́ Атос з власти́вою йому ще́дрістю, — і будь хоро́брий.


— Ну, що ж? Ви мене визволите, — відповів Д'Артаньян.

— Ну, що ж? Ви мене́ ви́зволите, — відпові́в Д'Артаньян.


Томмі, заваривши чай, відсунув чайник у бік, на випадок, що повернеться Моллі.

Томмі, завари́вши чай, відсу́нув ча́йник у бік, на ви́падок, що поверне́ться Моллі.


— Не можу, — сказав шляхтич.

— Не мо́жу, — сказа́в шля́хтич.


— Мене дивує тільки те, що вас попередили про моє прибуття.

— Ме́не диву́є ті́льки те, що вас попере́дили про моє́ прибуття́.


Атосова впевненість мимоволі почала впливати на нього.

Ато́сова впе́вненість мимово́лі почала́ вплива́ти на нього.


Розв'язана може зранити або вбити.

Розв'я́зана мо́же зранити або́ вби́ти.


Та це було не все.

Та це було́ не все.


— І я так само! — приєднався до них Д'Артаньян.

— І я так са́мо! — приєдна́вся до них Д'Артаньян.


Присягаюсь, хазяїну, я один випив, принаймні, півтораста пляшок.

Присяга́юсь, хазя́їну, я оди́н ви́пив, прина́ймні, півтора́ста пляшо́к.


Але коли ви кохаєте мене, як кажете, то невжеж ані трохи не боїтесь за мене?

Але́ коли́ ви коха́єте мене́, як ка́жете, то невже́ж ані́ тро́хи не боїте́сь за мене́?


Під полудень до неї прийшов лорд Вінтер.

Під по́лудень до не́ї прийшо́в лорд Вінтер.


— Ну, то тепер оповіж і нам, як то було.

— Ну, то тепе́р опові́ж і нам, як то було́.


На третій раз, тобто тепер, ви певно, загинете.

На тре́тій раз, то́бто тепе́р, ви пе́вно, заги́нете.


— Прощайсь, пане полковнику, з гетьманством.

— Проща́йсь, па́не полко́внику, з гетьма́нством.


— Ви не такий хоробрий, щоб могли стати мені в пригоді.

— Ви не таки́й хоро́брий, щоб могли́ ста́ти мені́ в приго́ді.


— Одну хвилину.

— Одну́ хвили́ну.


— Поклич тепер і її, хай сюди йде.

— Поклич тепе́р і її, хай сюди́ йде.


— Дасть Бог, все вийде на добре.

— Дасть Бог, все ви́йде на до́бре.


— Бгатику! Постривай, дай хоч подивитись на тебе.

— Бга́тику! Пострива́й, дай хоч подиви́тись на тебе́.


— Це був жахливий рубець.

— Це був жахли́вий рубе́ць.


Їхні тіні фантастично маячили на снігу.

Ї́хні ті́ні фантасти́чно маячи́ли на снігу́.


— Що брехня? — питаю.

— Що брехня́? — пита́ю.


— А чи нема зацікавлених у тім, щоб ви не досягли своєї мети?

— А чи нема́ заціка́влених у тім, щоб ви не досягли́ своє́ї мети́?


На другий день по моєму поверненні до Ліля, братові пощастило втекти з тюрми.

На дру́гий день по моє́му пове́рненні до Лі́ля, бра́тові пощасти́ло втекти́ з тюрми́.


Але присягаюся тобі, цей злочин — її останній злочин.

Але́ присяга́юся тобі́, цей зло́чин — її оста́нній зло́чин.


Цей пан — чесна людина.

Цей пан — че́сна люди́на.


— Ну, слава Богу! Слава Богу! — проговорив Тоньо.

— Ну, сла́ва Бо́гу! Сла́ва Бо́гу! — проговори́в Тоньо.


— Ой, боже ж мій! Що це ви коїте, пане?

— Ой, бо́же ж мій! Що це ви ко́їте, па́не?


До схід сонця, мабуть, не добіжиш.

До схід со́нця, ма́бу́ть, не добіжи́ш.


— Хто ви такий і що я вам таке? — промовив він.

— Хто ви таки́й і що я вам таке́? — промо́вив він.


Іноді в такій хвилі мене всього обдасть морозом.

І́ноді в такі́й хви́лі мене́ всьо́го обда́сть моро́зом.


Хай ще буде одна славна різня, і тоді покладу кінець цій паскудній справі.

Хай ще бу́де одна́ сла́вна різня́, і тоді́ покладу́ кіне́ць цій паску́дній спра́ві.


Але Фреда, вірна своїм старим традиціям, не могла цього допустити.

Але́ Фреда, ві́рна своїм́́́ стари́м тради́ціям, не могла́ цього́ допусти́ти.


В лісі було ще темно, тихо і глухо.

В лі́сі було́ ще те́мно, ти́хо і глу́хо.


Два дні ніхто не знав, що з нею сталося, і все припинилося.

Два дні ніхто́ не знав, що з не́ю ста́лося, і все припини́лося.


Усі думки про помсту, з якими він прийшов сюди, цілком розвіялися.

Усі́ думки́ про по́мсту, з яки́ми він прийшо́в сюди́, цілко́м розві́ялися.


— Констанціє! Моя Констанціє! — відповів юнак.

— Конста́нціє! Моя́ Конста́нціє! — відпові́в юна́к.


— Ні, — спокійно відказала вона.

— Ні, — спокі́йно відказа́ла вона́.


— Як же се так?

— Як же се так?


— Хто це з вас одружується?

— Хто це з вас одру́жується?


— Йому од людей одцуратись! — каже Василь Невольник.

— Йому од люде́й одцуратись! — ка́же Васи́ль Нево́льник.


І дев'ятеро вояків із завзяттям, але не без ладу, кинулись один на одного.

І де́в'ятеро воякі́в із завзя́ттям, але́ не без ла́ду, ки́нулись оди́н на одного́.


— Так, так, — похитав головою Атос, — це я бачу.

— Так, так, — похита́в голово́ю Атос, — це я ба́чу.


Борис зупинився, напружив слух і прислухувався до слів пісні.

Бори́с зупини́вся, напру́жив слух і прислу́хувався до слів пі́сні.


Прибувши на бастіон, чотири приятелі обернулися.

Прибу́вши на бастіо́н, чоти́ри при́ятелі оберну́лися.


— Не рви свого серця.

— Не рви свого́ се́рця.


— Ми їдемо з панотцем на смерть у Паволоч.

— Ми ї́демо з панотцем на смерть у Па́волоч.


І дійсно, коли міледі піднесла свої руки, кисті їх задубіли.

І ді́йсно, коли́ міле́ді піднесла́ свої́ ру́ки, ки́сті їх задубі́ли.


— До ваших послуг! — сказав Атос і став у позицію.

— До ва́ших по́слуг! — сказа́в Атос і став у пози́цію.


Минув тиждень, — усе йшло якнайліпше.

Мину́в ти́ждень, — усе́ йшло якнайлі́пше.


Міледі, здавалося, не зважаючи на темряву, впізнала цю тінь.

Міле́ді, здава́лося, не зважа́ючи на те́мряву, впізна́ла цю тінь.


— А суддя й собі звонтпив, пане осауле.

— А суддя́ й собі́ звонтпи́в, па́не осауле.


Ха, ха, ха! Правда, як гарно складається!

Ха, ха, ха! Пра́вда, як га́рно склада́ється!


І я побіг наперед, кинувся сюди й туди — нема Киценьки.

І я побі́г напере́д, ки́нувся сюди́ й туди́ — нема́ Киценьки.


Я з'їла тільки овочів і удала, що налила собі води з карафки.

Я з'ї́ла ті́льки о́вочів і удала, що налила́ собі́ во́ди з кара́фки.


— Лордові, як і мені відомо, що міледі Вінтер — велика злочинниця.

— Ло́рдові, як і мені́ відо́мо, що міле́ді Вінтер — вели́ка злочи́нниця.


Фреда знайшла собі гідну супротивницю.

Фреда знайшла́ собі́ гі́дну супроти́вницю.


— Знову інтриги.

— Зно́ву інтри́ги.


Д'Артаньян відважно ввійшов у головні двері.

Д'Артаньян відва́жно ввійшо́в у головні́ две́рі.


— Хоч де б ви не були, пане, поблизу чи далеко, я завжди вас кохатиму.

— Хоч де б ви не були́, па́не, поблизу́ чи дале́ко, я за́вжди́ вас коха́тиму.


Дівчина почала хвилюватися.

Ді́вчи́на почала́ хвилюва́тися.


Ось цей Атос.

Ось цей Атос.


Тяжко було на серці моєму Петрові.

Тя́жко було́ на се́рці моє́му Петро́ві.


— Поклопочіться про мене перед кардиналом.

— Поклопочі́ться про мене́ пе́ред кардина́лом.


— Завтра, — заявив він — я помщуся за вас, або умру.

— За́втра, — заяви́в він — я помщу́ся за вас, або́ умру́.


— Ну, та й не диво.

— Ну, та й не ди́во.


Її крамарі полотном мешкають у будинках, що не мають вивісок.

Її крамарі́ полотно́м ме́шкають у буди́нках, що не ма́ють ви́вісок.


І, дійсно, ловецьке вбрання напрочуд пасувало до неї.

І, ді́йсно, лове́цьке вбра́ння́ напро́чуд пасува́ло до не́ї.


Але буде вже! Воловодитися з тобою мені тепер не в охітку, тай ніколи.

Але́ бу́де вже! Волово́дитися з тобо́ю мені́ тепе́р не в охі́тку, тай ні́коли.


Я чарував, і тому вони всі полякались.

Я чарува́в, і тому́ вони́ всі поляка́лись.