Араміс зупинився, побачивши, що Атос усміхнувся.

Араміс зупини́вся, поба́чивши, що Атос усміхну́вся.


Скрізь грати заарештований бачив тільки будинки та брук.

Скрізь гра́ти заарешто́ваний ба́чив ті́льки буди́нки та брук.


— Хто ж таки християнина, наче собаку, проганя од порога!

— Хто ж таки́ христия́ни́на, на́че соба́ку, проганя́ од поро́га!


За хвилину двері відчинились, і звідти глянуло бліде обличчя Атосове.

За хвили́ну две́рі відчини́лись, і зві́дти гля́нуло бліде́ обли́ччя Ато́сове.


Повернувшися до Парижу, я зараз же заходжуюся шукати цю нещасну жінку.

Повернувшися до Пари́жу, я за́раз же захо́джуюся шука́ти цю неща́сну жі́нку.


— Візьміть — сказав він, — це платня за страту.

— Візьмі́ть — сказа́в він, — це платня́ за стра́ту.


— Як то де? Заніс додому.

— Як то де? Зані́с додо́му.


— Візьми ти оцей перстень.

— Візьми́ ти оце́й пе́рстень.


— Боже мій! І ти вирятував мене?

— Бо́же мій! І ти ви́рятував мене́?


— Над нами? Чим же ми далися йому на сміх?

— Над нами? Чим же ми дали́ся йому на сміх?


Що з собою робити? Куди податися? Я не знала.

Що з собо́ю роби́ти? Куди́ пода́тися? Я не зна́ла.


— Я скажу це тільки тому, хто прозирне в мою душу.

— Я скажу́ це ті́льки тому́, хто прозирне́ в мою́ ду́шу.


Йому не пилося й не гулялося, а душу йому сповивала чорна туга.

Йому не пило́ся й не гуля́лося, а ду́шу йому сповива́ла чо́рна ту́га.


— Крута година наступила.

— Крута́ годи́на наступи́ла.


— Дайте мені паперу, перо та атрамента, — сказав кардинал.

— Да́йте мені́ папе́ру, перо́ та атраме́нта, — сказа́в кардина́л.


— Безсумнівно, він же бачив пана Д'Артаньяна в мене.

— Безсумні́вно, він же ба́чив па́на Д'Артаньяна в мене́.


Пакуночки свої, що вам потрібно, звольте забрати.

Пакуночки свої́, що вам потрі́бно, зво́льте забра́ти.


Біля брами збився галас, счинилася колотнеча.

Бі́ля бра́ми зби́вся га́лас, счини́лася колотне́ча.


— І ти, Массіно, так віриш мені? — запитала я.

— І ти, Массіно, так ві́риш мені́? — запита́ла я.


— Що я буду на такім клаптику робити? — говорив він до Маринці.

— Що я бу́ду на такі́м кла́птику роби́ти? — говори́в він до Мари́нці.


Ти легенько відтягаєш її і знов кладеш на моє плече.

Ти леге́нько відтяга́єш її і знов кладе́ш на моє́ плече́.


Ходім спати, а то ще занедужаєш.

Ході́м спа́ти, а то ще занеду́жаєш.


Ці пани, — вказав він на вбитих, — нас не почують.

Ці пани́, — вказа́в він на вби́тих, — нас не почу́ють.


— А ви, видно, не голодуєте тут?

— А ви, ви́дно, не голоду́єте тут?


Д'Артаньян почув, як двері з кімнати міледі з силою відчинилися.

Д'Артаньян почу́в, як две́рі з кімна́ти міле́ді з си́лою відчини́лися.


— Ге, ге, ге! — всміхнувся Кеслер на той солоний Владків дотеп.

— Ге, ге, ге! — всміхну́вся Кеслер на той соло́ний Владків доте́п.


Із ким водишся, тому й потурати доводиться! — наче виправдувався пан Андрій.

Із ким во́дишся, тому́ й потура́ти дово́диться! — на́че випра́вдувався пан Андрі́й.


Ваші очі блакитні, як небо.

Ва́ші о́чі блаки́тні, як не́бо.


Що один рубне, то другий одіб'є, аж іскри летять.

Що оди́н рубне́, то дру́гий одіб'є́, аж і́скри летя́ть.


Кидав напасників як снопи, ломав їм ноги копняками своїх здоровенних чобіт.

Ки́дав напа́сників як снопи́, лома́в їм но́ги копняками свої́х здорове́нних чобі́т.


— Я дуже любив вашого батька.

— Я ду́же люби́в ва́шого ба́тька.


— Я кохав пані Бонасьє серцем, а міледі люблю головою, — сказав він.

— Я коха́в па́ні Бонасьє се́рцем, а міле́ді люблю́ голово́ю, — сказа́в він.


Справді, кінець вулиці Вожірар з'явився велетень Портос.

Спра́вді, кіне́ць ву́лиці Вожірар з'яви́вся ве́летень Портос.


— Та в який же спосіб повернемося ми додому?

— Та в яки́й же спо́сіб повернемо́ся ми додо́му?


— Дрібниця, — відмовив Д'Артаньян.

— Дрібни́ця, — відмо́вив Д'Артаньян.


Майстер ще нині сам їй це скаже.

Ма́йстер ще ни́ні сам їй це ска́же.


— Вона тут, — сказав Фелтон, ногою підштовхуючи торбинку із золотом.

— Вона́ тут, — сказа́в Фелтон, ного́ю підшто́вхуючи торби́нку із зо́лотом.


— Чи не підозрююте ви, що цей юнак дає погані поради?

— Чи не підозрююте ви, що цей юна́к дає́ пога́ні пора́ди?


Д'Артаньян, трохи заспокоївши хазяїна, пішов нагору.

Д'Артаньян, тро́хи заспоко́ївши хазя́їна, пішо́в наго́ру.


— Я до вас, батьку, в важливій справі, — почав Максим.

— Я до вас, ба́тьку, в важли́вій спра́ві, — поча́в Макси́м.


— Невеселі твої жарти, мій друже, — промовив Портос.

— Невесе́лі твої́ жа́рти, мій дру́же, — промо́вив Портос.


Хмара гніву й помсти облягла завжди спокійне обличчя благородного Атоса.

Хма́ра гні́ву й по́мсти облягла́ за́вжди́ спокі́йне обли́ччя благоро́дного Ато́са.


— Добре! — мовила пані Бонасьє — Тепер я й собі дам вам інструкції.

— До́бре! — мо́вила па́ні Бонасьє́ — Тепе́р я й собі́ дам вам інстру́кції.


— Як же ти, дурнику, заробиш, не вміючи ніякого ремесла? — питала тітка.

— Як же ти, ду́рнику, заро́биш, не вмі́ючи нія́кого ремесла́? — пита́ла ті́тка.


А де я вас знайду?

А де я вас знайду́?


— Біжи до Атоса, Портоса та Араміса.

— Біжи́ до Атоса, Портоса та Араміса.


Я розумію, ви повинні дуже дорожити ним.

Я розумі́ю, ви пови́нні ду́же дорожи́ти ним.


Забули й страх божий.

Забу́ли й страх бо́жий.


— Базене, мій друже! Мені здається, ви втручаєтеся в розмову.

— Базене, мій дру́же! Ме́ні здає́ться, ви втруча́єтеся в розмо́ву.


Сам він не мав ніякої охоти брати до рук гетьманську булаву.

Сам він не мав нія́кої охо́ти бра́ти до рук ге́тьма́нську булаву́.


— Хіба ти забув щось? — спитав Араміс.

— Хіба́ ти забу́в щось? — спита́в Араміс.


Гей Стокард, стиха порозмовлявши з жінкою, обернувся до місіонера.

Гей Стокард, стиха порозмовля́вши з жі́нкою, оберну́вся до місіоне́ра.


Слухай і ти, Параско, бо це й до тебе річ.

Слу́хай і ти, Параско, бо це й до тебе́ річ.


— Так, так — сказав він.

— Так, так — сказа́в він.


Гнав мене сьогодні від рана, майже голого й босого, морозом.

Гнав мене́ сього́дні від ра́на, ма́йже го́лого й бо́сого, моро́зом.


Жити! Існувати! Дика боротьба тривала далі.

Жи́ти! Існува́ти! Ди́ка боротьба́ трива́ла да́лі.


— Мабуть перед сльозами.

— Ма́бу́ть пе́ред сльоза́ми.


— Живий, живий! — крикнув урадуваний хлопець.

— Живи́й, живи́й! — кри́кнув ура́дуваний хло́пець.


— Як воно там?

— Як воно́ там?


— О боже, спасителю! Се наші їдуть! — закричала Леся, глянувши на дорогу.

— О бо́же, спаси́телю! Се на́ші ї́дуть! — закрича́ла Ле́ся, гля́нувши на доро́гу.


Людина дужа і повна життя, як ви, не могла б цілий рік жити в палаці.

Люди́на ду́жа і по́вна життя́, як ви, не могла́ б ці́лий рік жи́ти в пала́ці.


Він ніби бідкався серед ночі.

Він ні́би бі́дкався се́ред но́чі.


— За що? за що!

— За що? за що!


Д'Артаньян видобув шпаду й кинувся до дверей.

Д'Артаньян ви́добув шпа́ду й ки́нувся до двере́й.


От бог давав дітям і здоров'я, і талан на всю жизнь.

От бог дава́в ді́тям і здоро́в'я, і тала́н на всю жизнь.


Закладаюся, що листа цього украв він!

Заклада́юся, що листа́ цього́ укра́в він!


Натовп глядачів оточував їх.

На́товп глядачі́в ото́чував їх.


— Цього не може бути.

— Цього́ не мо́же бу́ти.


Так кажучи, П'єр Фонтен уперся жердиною об берег і повернув кермо проти течії.

Так ка́жучи, П'єр Фонте́н упе́рся жерди́ною об бе́рег і поверну́в кермо́ про́ти течії́.


В однім куті простий дощаний столик.

В одні́м куті́ про́сти́й доща́ний сто́лик.


Хоч Цапковатий і приятель, а панові Андрієві хотілося б таки кращого зятя.

Хоч Цапковатий і при́ятель, а па́нові Андрі́єві хоті́лося б таки́ кра́щого зя́тя.


— Я чув, що в таборі вашому страшенно голодують.

— Я чув, що в та́борі ва́шому страше́нно голоду́ють.


— Добре, піду завтра.

— До́бре, піду́ за́втра.


В алькові цієї кімнати були двері, виклеїні шпалерами.

В алько́ві ціє́ї кімна́ти були́ две́рі, виклеїні шпале́рами.


Застиглими від жаху очима він дивився на одну з склянок.

Засти́глими від жа́ху очи́ма він диви́вся на одну́ з скляно́к.


Ви тільки подумайте, за пуд, за всяке зерно, по полтиннику.

Ви ті́льки поду́майте, за пуд, за вся́ке зе́рно́, по полтиннику.


На вас я можу цілком здатися.

На вас я мо́жу цілко́м зда́тися.


Якби ви мене любили, ви бачили б усе, про що я кажу вам, в іншому освітленні.

Якби́ ви мене́ люби́ли, ви ба́чили б усе́, про що я кажу́ вам, в і́ншому осві́тленні.


Володимир Семенович був чудовий чоловік.

Володи́мир Семе́нович був чудо́вий чолові́к.


Чи молитву, чи до мене щось говорить, не можу розуміти.

Чи моли́тву, чи до мене́ щось гово́рить, не мо́жу розумі́ти.


— Але так кажуть дзиґарі, а їм слід вірити, — відповів Д'Артаньян.

— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.


— І я теж, — сказав Портос.

— І я теж, — сказа́в Портос.


Замість сестри милосердя.

За́мість сестри́ милосе́рдя.


— Ну, а що ж вам таке? Видно по вас, що вас щось ніби гризе.

— Ну, а що ж вам таке́? Ви́дно по вас, що вас щось ні́би гризе́.


Дивиться Петро — Кирило Тур держить перед собою Лесю на сідлі, як дитину.

Ди́виться Петро́ — Кири́ло Тур держить пе́ред собо́ю Ле́сю на сідлі́, як дити́ну.


— Йолоп! — сказав Атос, підступаючи до нього.

— Йо́лоп! — сказа́в Атос, підступа́ючи до нього.


Тільки другого дня могли ми добре оглянути новака.

Ті́льки дру́гого дня могли́ ми до́бре огля́нути новака́.


— Рада тобі догодити, дитино моя!

— Ра́да тобі́ догоди́ти, дити́но моя́!


Не гаразд почував себе пан Андрій після цього.

Не гара́зд почува́в себе́ пан Андрі́й пі́сля цього́.


— Ну, що там твої гори? — запитав я Опанаса.

— Ну, що там твої́ го́ри? — запита́в я Опана́са.


Міледі випустила жахливий крик і впала навколішки.

Міле́ді ви́пустила жахли́вий крик і впа́ла навко́лішки.


Тямиш це все, Массіно мій?

Тямиш це все, Массіно мій?


— А то що хіба?

— А то що хіба́?


Хіба це не виконано?

Хіба́ це не ви́конано?


Стерджес Овен не насмілився навіть заперечити.

Стерджес Ове́н не насмі́лився на́віть запере́чити.


— Де ж це ви снідатиме? — спитав хазяїн.

— Де ж це ви сні́датиме? — спита́в хазя́їн.


Двічі спускав руку з револьвером, коли весняний вітер гойдав соснами.

Дві́чі спуска́в ру́ку з револьве́ром, коли́ весня́ни́й ві́тер гойда́в со́снами.


— З великою охотою, пане.

— З вели́кою охо́тою, па́не.


Він був певний, що карета спиниться.

Він був пе́вний, що каре́та спини́ться.


Отже, сідаймо і побалакаємо, як каже кардинал.

О́тже, сіда́ймо і побала́каємо, як ка́же кардина́л.


Гей, Мускетоне, стільців та нехай подвоють число пляшок.

Гей, Мускетоне, стільці́в та неха́й подво́ють число́ пляшо́к.


Проїхали й мимо сих.

Прої́хали й ми́мо сих.


Син пана Івана, Андрій, трохи більше журився за батька, але й він не дуже.

Син па́на Іва́на, Андрі́й, тро́хи бі́льше жури́вся за ба́тька, але́ й він не ду́же.


— Тут із нами у Гвинтовки,— каже Петро.

— Тут із нами у Гвинтовки,— ка́же Петро́.


— Ось маєте.

— Ось ма́єте.


— І отеє такий жвавий козарлюга, да ще й отаман, ради жінки покине товариство?

— І оте́є таки́й жва́вий козарлюга, да ще й ота́ман, ра́ди жі́нки поки́не товари́ство?


— Ну, а так переїхати не можна?

— Ну, а так переї́хати не мо́жна?


— А мені видиться, що він багато бреше, — кажу я.

— А мені́ ви́диться, що він бага́то бре́ше, — кажу́ я.


— Там усе з запорожцями бенкетує.

— Там усе́ з запоро́жцями бенкету́є.


У день нас наче дражнили облудні сонця.

У день нас на́че дражни́ли облу́дні со́нця.


Марина не договорила і, впавши головою до подушки, почала ридати, як дитина.

Мари́на не договори́ла і, впа́вши голово́ю до поду́шки, почала́ рида́ти, як дити́на.


Атос простяг до неї руку.

Атос простя́г до не́ї ру́ку.


— Слухай, Гаво! Я думаю, чи так не буде добре.

— Слу́хай, Га́во! Я ду́маю, чи так не бу́де до́бре.


Він дістав свого й забрався звідси, щасливий, що залишився живий.

Він діста́в свого́ й забра́вся зві́дси, щасли́вий, що зали́ши́вся живи́й.


Дивіться, тут знову втручалася церква, завжди та церква.

Диві́ться, тут зно́ву втруча́лася це́рква, за́вжди́ та це́рква.


Тоді я прибуду до вас у гості,.

Тоді́ я прибу́ду до вас у го́сті,.


— Ви чесний хлопець, але зараз я можу для вас зробити тільки те, що обіцяв.

— Ви че́сний хло́пець, але́ за́раз я мо́жу для вас зроби́ти ті́льки те, що обіця́в.


— Мій перший чоловік? — вигукнула міледі, перелякано дивлячись на лорда Вінтера.

— Мій пе́рший чолові́к? — ви́гукнула міле́ді, переля́кано ди́влячись на ло́рда Вінтера.


Д'Артаньян зрозумів їхнє вагання.

Д'Артаньян зрозумі́в ї́хнє вага́ння.


Це причина для ще міцнішої симпатії між нами.

Це причи́на для ще міцні́шої симпа́тії між нами.


Але дістатися до майбутнього абата було не так легко.

Але́ діста́тися до майбу́тнього аба́та було́ не так ле́гко.


— Лист у мене — шепнув він своїм приятелям.

— Лист у мене́ — ше́пнув він своїм́́́ при́ятелям.


Вахтовий озвав баркас.

Вахтови́й озва́в барка́с.


Листа того нема ні в столі, ні в бюрках, але десь він повинний таки бути.

Листа́ того́ нема́ ні в столі́, ні в бю́рках, але́ десь він пови́нний таки́ бу́ти.


Я все беру на себе.

Я все беру́ на себе́.


А поки що ходімо лиш у хату та поснідаймо.

А по́ки що ході́мо лиш у ха́ту та посні́даймо.


Кроки й голоси прогомоніли.

Кро́ки й голоси́ прогомоні́ли.


Я трохи боялася, та показалося, що не було чого.

Я тро́хи боя́лася, та показа́лося, що не було́ чого́.


— Добре, монсеньєр.

— До́бре, монсеньє́р.


— Дуже хороше.

— Ду́же хоро́ше.


— Вона тричі намагалася вбити мене, і я простив її.

— Вона́ три́чі намага́лася вби́ти мене́, і я прости́в її.


— Старий Пугач ні для кого в світі душею не покривить.

— Стари́й Пу́гач ні для кого в сві́ті душе́ю не покривить.


— Ну, бгатику, — озвавсь Черевань, — дай, боже, і повік такого лиха!

— Ну, бга́тику, — озва́всь Черева́нь, — дай, бо́же, і пові́к тако́го ли́ха!


Він задрожав від холоду, та не прискорюючи кроків, ішов просто стежкою до гори.

Він задрожа́в від хо́лоду, та не приско́рюючи кро́ків, ішо́в про́сто сте́жкою до гори́.


Стільки смирности, делікатности та вирозумілости я ще не стрічала в мужчини.

Сті́льки смирности, делікатности та вирозумілости я ще не стріча́ла в мужчи́ни.


— Ви мені ще дещо обіцяли.

— Ви мені́ ще де́що обіця́ли.


— Од твоїх речей душа моя оживає, яко злак од божої роси.

— Од твої́х рече́й душа́ моя́ ожива́є, я́ко злак од бо́жої роси́.


Міледі зачинила вікно, загасила лямпу й лягла в ліжко, як порадив їй Фелтон.

Міле́ді зачини́ла вікно́, загаси́ла ля́мпу й лягла́ в лі́жко, як пора́див їй Фелтон.


— То й з'ясовуйте собі! — сказав байдуже Атос.

— То й з'ясо́вуйте собі́! — сказа́в ба́йду́же Атос.


— Що, може зірвалось з якоря? — Дик широко махнув рукою.

— Що, мо́же зірва́лось з я́коря? — Дик ши́роко махну́в руко́ю.


, недалеко Дрогобича.

, недале́ко Дрого́бича.


Лорд оце тільки но розповів мені жахливу річ.

Лорд оце́ ті́льки но розпові́в мені́ жахли́ву річ.


— Хто саме? — спитав кардинал.

— Хто са́ме? — спита́в кардина́л.


— Професорам заборонена всяка політика.

— Профе́сорам заборо́нена вся́ка полі́тика.


— Котузі до заслузі.

— Коту́зі до заслу́зі.


Ось дивіться, діти покрали ваші човни.

Ось диві́ться, ді́ти покра́ли ва́ші човни́.


Три кулі продіряявили серветку й зробили з неї справжній прапор.

Три ку́лі продіря́явили серве́тку й зроби́ли з не́ї спра́вжній пра́пор.


Незабаром прийшла і пані Бонасьє.

Незаба́ром прийшла́ і па́ні Бонасьє.


А вже до сього не далеко.

А вже до сього́ не дале́ко.


— Але це не моя таємниця, і я не можу її відкривати.

— Але́ це не моя́ таємни́ця, і я не мо́жу її відкрива́ти.


Йшли вони звільна, розглядаючися, хоч очевидно кожний глядів за чим іншим.

Йшли вони́ зві́льна, розглядаючися, хоч очеви́дно ко́жний глядів за чим і́ншим.


Ви говорите про блюзнірство.

Ви гово́рите про блюзні́рство.


Причеплюсь за пана Шрама, да куди він, туди й я.

Приче́плюсь за па́на Шра́ма, да куди́ він, туди́ й я.


— Тільки одне слово, — відповів Д'Артаньян.

— Ті́льки одне́ сло́во, — відпові́в Д'Артаньян.


Пізнали деякі бурмистра.

Пізна́ли де́які бурми́стра.


Що в тій хвилі я втратив тебе.

Що в тій хви́лі я втра́тив тебе́.


— Скажіть мені, чи Лінчів шуд вішає людину за вбивство другої людини?

— Скажі́ть мені́, чи Лінчів шуд ві́шає люди́ну за вби́вство дру́гої люди́ни?


Кинувся Богун на постріли і набіг на заднє польське військо.

Ки́нувся Богу́н на по́стріли і набі́г на за́днє по́льське ві́йсько.


— Щож ти зо мною робиш! Заверни орду до бою! Ще ж бойовище тільки розпочалося.

— Щож ти зо мно́ю ро́биш! Заве́рни орду́ до бо́ю! Ще ж бойови́ще ті́льки розпочало́ся.


— Старі ні, лиш малі жиденята та одна жидівка.

— Старі́ ні, лиш малі́ жиденя́та та одна́ жиді́вка.


Був страшенно сильний.

Був страше́нно си́льний.


Міледі стала на крісло й вся висунулася у вікно.

Міле́ді ста́ла на крі́сло й вся ви́сунулася у вікно́.


— Та то тобі на похмілля так іздалось, брате.

— Та то тобі́ на похмі́лля так іздало́сь, бра́те.


— Ви — у мене, і всі ми тут — вірні слуги короля та пана кардинала.

— Ви — у мене́, і всі ми тут — ві́рні слу́ги короля́ та па́на кардина́ла.


Я зирнув питаючим оком на свого провідника.

Я зирну́в питаючим о́ком на свого́ провідника́.


З тим і роз'їхались.

З тим і роз'ї́хались.


Тої хвилини почулося тупотіння коня.

То́ї хвили́ни почу́лося тупоті́ння коня́.


Ах, пане Арамісе, ставайте, будь ласка, поетом.

Ах, па́не Арамісе, става́йте, будь ла́ска, пое́том.


— А він таки, дійсно, розумний, — пробурмотів Атос.

— А він таки́, ді́йсно, розу́мний, — пробурмотів Атос.


— У мене стільки ж.

— У мене́ сті́льки ж.


— Пані Д'Егійон?

— Па́ні Д'Егійон?


— Алеж і як ще радо! — сказала Оля.

— Алеж і як ще ра́до! — сказа́ла Оля.


Не треба нам нічієї помочі.

Не тре́ба нам нічієї по́мочі.


— Е ні, я на таке не пишуся.

— Е ні, я на таке́ не пишу́ся.


Ну, та на це ще мабуть буде досить часу.

Ну, та на це ще ма́бу́ть бу́де до́сить ча́су.


— Так, пане, — вклонившися відповів Д'Артаньян.

— Так, па́не, — вклонившися відпові́в Д'Артаньян.


— Де оце в нечистого мій Василь занапастивсь?

— Де оце́ в нечи́стого мій Васи́ль занапасти́всь?


— Хіба знову на Вкраїні війна?

— Хіба́ зно́ву на Вкраї́ні війна́?


— За що ти прийняла такі муки?

— За що ти прийняла́ такі́ му́ки?


— Против того, що тепер, під сю заверюху, того й гляди, що спіткнешся.

— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.


— Будь ласка, милости просимо.

— Будь ла́ска, ми́лости про́симо.


Але голос не уривався.

Але́ го́лос не урива́вся.


Дотепер вона не дуже нещаслива.

Дотепе́р вона́ не ду́же нещасли́ва.


— Ні! Я знала, що він, бідолашний, не може захистити мене.

— Ні! Я зна́ла, що він, бідола́шний, не мо́же захисти́ти мене́.


Ви були хорі, любий друже, а хороба знесилює мозок, отже, я вибачаю вам.

Ви були́ хо́рі, лю́бий дру́же, а хоро́ба знеси́лює мо́зок, о́тже, я вибача́ю вам.


А бодай — подвійний пам'ятковий день.

А бода́й — подві́йний па́м'ятковий день.


А я вам хіба дам.

А я вам хіба́ дам.


Я підвів очі і глянув на нього.

Я підві́в о́чі і гля́нув на нього.


Але зникла вона, і зник факт, — залишилася загадка.

Але́ зни́кла вона́, і зник факт, — зали́ши́лася за́гадка.


Дід очевидно спав.

Дід очеви́дно спав.


Він до кінця витяг шпаду з піхов і кинувся за ним.

Він до кінця́ ви́тяг шпа́ду з пі́хов і ки́нувся за ним.


— Чарівний голос ваш зменшує жорстокість ваших слів.

— Чарівни́й го́лос ваш зме́ншує жорсто́кість ва́ших слів.


— Плюньте на мене, знущайтесь.

— Плю́ньте на мене́, знуща́йтесь.


— Ну, що ти Ґаво, — шептав Вовкун, — чи справді дуже ранений?

— Ну, що ти Ґаво, — шепта́в Вовку́н, — чи спра́вді ду́же ра́нений?


Люблю її, живу споминами про неї, і досить мені.

Люблю́ її, живу́ спо́минами про не́ї, і до́сить мені́.


— Пані Бонасьє? Правильно, — сказав Атос.

— Па́ні Бонасьє? Пра́вильно, — сказа́в Атос.


Кардинал немов посатанів з люті.

Кардина́л немо́в посатанів з лю́ті.


— Будьте обережні, Атосе, будьте обережні.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, бу́дьте обере́жні.


І розговоривсь із нею Петро, як брат із сестрою.

І розговори́всь із не́ю Петро́, як брат із сестро́ю.


Поранений став навколішки та поцілував ноги свого спасителя.

Пора́нений став навко́лішки та поцілува́в но́ги свого́ спаси́теля.


Повітря провінції, здається мені, для нас тепер корисніше, ніж паризьке.

Пові́тря прові́нції, здає́ться мені́, для нас тепе́р кори́сніше, ніж пари́зьке.


— Не стріляйте! Чи ж ви не бачите, що я зовсім без зброї!

— Не стріля́йте! Чи ж ви не ба́чите, що я зо́всім без збро́ї!


Д'Артаньян визнав пораду за розумну.

Д'Артаньян ви́знав пора́ду за розу́мну.


Полетіла ціла туча костяних стріл.

Полеті́ла ці́ла ту́ча костяни́х стріл.


— Робіть те, що треба, та тільки скоріше.

— Робі́ть те, що тре́ба, та ті́льки скорі́ше.


Та, здається, це неможливо.

Та, здає́ться, це неможли́во.


— Буде ж тому пацюкові!

— Бу́де ж тому́ пацюко́ві!


— Це Грімо запізно подав нам звістку.

— Це Грі́мо запі́зно пода́в нам зві́стку.


— Просимо, просимо, пане добродію! — каже Гвинтовка.

— Про́симо, про́симо, па́не добро́дію! — ка́же Гвинтовка.


Йому пощастило вхопити сокиру.

Йому пощасти́ло вхопи́ти соки́ру.


А побачимось за кращих днів.

А поба́чимось за кра́щих днів.


Глянувши в обличчя Атосове, міледі зрозуміла, що зараз трімне постріл.

Гляну́вши в обли́ччя Ато́сове, міле́ді зрозумі́ла, що за́раз трі́мне по́стріл.


Я лежала на підлозі, бо сили почали вже залишати мене.

Я лежа́ла на підло́зі, бо си́ли почали́ вже залиша́ти мене́.


— І це все, це все? — нетерпляче спитав Б'юкенгем.

— І це все, це все? — нетерпля́че спита́в Б'юкенгем.


І дійсно, в таборі все заворушилося.

І ді́йсно, в та́борі все заворуши́лося.


— Скажіть, здається, ви не дуже любите палаци? — запитав він.

— Скажі́ть, здає́ться, ви не ду́же лю́бите пала́ци? — запита́в він.


Да вже без юродства в їх не буває.

Да вже без юродства в їх не бува́є.


Грубка розжарилась, аж стала червона.

Гру́бка розжа́рилась, аж ста́ла черво́на.


— Десять пістолей.

— Де́сять пістоле́й.


— А хто там дзвонив?

— А хто там дзвони́в?


Кінь тут же упав навколішки.

Кінь тут же упа́в навко́лішки.


О четвертій почувся гамір у стайні.

О четве́ртій почу́вся га́мір у ста́йні.


— Ви кажете, що чекатимете на мене в Армантьєрі?

— Ви ка́жете, що чека́тимете на мене́ в Армантьєрі?


— А де ж сам полковник? — спитав вартовий.

— А де ж сам полко́вник? — спита́в вартови́й.


— О, спасибі ж тобі, батьку, що хоч ти за нас уступився! — кажуть міщане.

— О, спаси́бі ж тобі́, ба́тьку, що хоч ти за нас уступи́вся! — ка́жуть міща́не.


Але ж був уже занадто властолюбний.

Але́ ж був уже́ зана́дто властолю́бний.


А Ґава і Вовкун пішли тим часом у школу.

А Ґава і Вовку́н пішли́ тим ча́сом у шко́лу.


— А хіба він їх знає?

— А хіба́ він їх зна́є?


Нарешті ще двоє підчас цієї роботи стояли на варті.

Наре́шті ще дво́є пі́дчас ціє́ї робо́ти стоя́ли на ва́рті.


Він перегнав її табор на Шісдесятій Милі.

Він перегна́в її та́бор на Шісдеся́тій Ми́лі.


Д'Артаньян зараз же зрозумів, куди гне це мстиве творіння.

Д'Артаньян за́раз же зрозумі́в, куди́ гне це мсти́ве творі́ння.


Та на лихо, штемп випав із іншого боку.

Та на ли́хо, штемп ви́пав із і́ншого бо́ку.


Здавалось би, що й глузди в голові має.

Здава́лось би, що й глу́зди в голові́ ма́є.


— Що з вами? — скрикнула бідна жінка.

— Що з вами? — скри́кнула бі́дна жі́нка.


— Ну, і далі?

— Ну, і да́лі?


— Довго ніхто не признавався, ледво найшов.

— До́вго ніхто́ не признава́вся, ледво найшо́в.


— Той шляхтич, учора.

— Той шля́хтич, учо́ра.


Ґасконець насунув перстня на палець і став чекати.

Ґасконець насу́нув перстня на па́лець і став чека́ти.


А в мене є хатина.

А в мене́ є хати́на.


— Я слухаю вас, — сказав той.

— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.


А там побачимо, що дасться дальше зробити.

А там поба́чимо, що да́сться да́льше зроби́ти.


— Викрадено! — згукнув комісар.

— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.


Хочете — беріть, а не хочете — залишіть тут.

Хо́чете — бері́ть, а не хо́чете — залиші́ть тут.


— А правда ж, він гарний? — спитав Д'Артаньян.

— А пра́вда ж, він га́рний? — спита́в Д'Артаньян.


Він ступив назад і похнюпив голову.

Він ступи́в наза́д і похню́пив го́лову.


Ми знаємо цю історію.

Ми зна́ємо цю істо́рію.


— Чи чуєш? — каже тоді Шрамові гетьман.

— Чи чу́єш? — ка́же тоді́ Шра́мові ге́тьман.


Ми знайшли мостик.

Ми знайшли́ мо́стик.


Ось дама порівнялася з Портосом.

Ось да́ма порівня́лася з Порто́сом.


— Дуже хороше! Це другий випадок, що може дорівнювати до першого.

— Ду́же хоро́ше! Це дру́гий ви́падок, що мо́же дорі́внювати до пе́ршого.


— Не руш звідси.

— Не руш зві́дси.


— Так, — відповів Портос.

— Так, — відпові́в Портос.


Вона приїжджає до чужої країни і не знайде тут ні одного приятеля.

Вона́ приїжджа́є до чужо́ї краї́ни і не зна́йде тут ні одного́ при́ятеля.


— Але пам'ятай, не їж пирогів!

— Але́ пам'ята́й, не їж пирогі́в!


Вовкун також обіцявся прийти.

Вовку́н та́ко́ж обіця́вся прийти́.


— То вже не наша печаль.

— То вже не на́ша печа́ль.


Моримуха Опанас, тямиш?

Мориму́ха Опана́с, тя́миш?


— Ну, це випадок! Цього більше не буде.

— Ну, це ви́падок! Цього́ бі́льше не бу́де.


А на ніч, мовив далі Генрись, цілуючи мене в руку, поїдемо далі.

А на ніч, мо́вив да́лі Генрись, цілу́ючи мене́ в ру́ку, пої́демо да́лі.


Пригоди, за які ми оце розповіли, відбулися на протязі півгодини.

Приго́ди, за які́ ми оце́ розповіли́, відбули́ся на протязі півгодини.


— Еге! — закричав отаман.

— Еге́! — закрича́в ота́ман.


Скоро виїхали з гаю, зараз загледіли на узгір'ї наших рубак.

Ско́ро ви́їхали з га́ю, за́раз загле́діли на узгі́р'ї на́ших руба́к.


Ковдри були згорнені.

Ко́вдри були́ зго́рнені.


Тимчасом крізь мохом шпакльовані щілини пробивався мороз і вихолодив хатину.

Тимча́сом крізь мо́хом шпакльо́вані щі́ли́ни пробива́вся моро́з і ви́холодив хати́ну.


— Про що саме?

— Про що са́ме?


Згодом він взяв її за руку.

Зго́дом він взяв її за ру́ку.


— Потім знайти фанатика, що служитиме знаряддям правосуддя божого.

— По́тім знайти́ фана́тика, що служи́тиме знаря́ддям правосу́ддя бо́жого.


Гоз потягнувся і, закотивши рукава, сонно почав розтирати затерплу руку.

Гоз потягну́вся і, закоти́вши рукава́, сонно поча́в розтира́ти зате́рплу ру́ку.


— Викликай охочих.

— Виклика́й охо́чих.


Коло одинадцятої ранку побачили Ам'єн.

Ко́ло одина́дцятої ра́нку поба́чили Ам'єн.


Руки козака впали і випустили її з обіймів.

Ру́ки козака́ впа́ли і ви́пустили її з обі́ймів.


Бій барабанів, дійсно, долетів до них.

Бій бараба́нів, ді́йсно, долеті́в до них.


Пішов з кадила синенький дим і розвівався по вільному повітрі.

Пішо́в з кади́ла сине́нький дим і розвіва́вся по ві́льному пові́трі.


Тихо і швидко піднявся аж на двадцять футів.

Ти́хо і шви́дко підня́вся аж на два́дцять фу́тів.


Д'Артаньян цікаво глянув на міледі.

Д'Артаньян ціка́во гля́нув на міле́ді.


Те, що ви хочете робити, скидається на державну зраду.

Те, що ви хо́чете роби́ти, скида́ється на держа́вну зра́ду.


— Чи не час нам повертати назад? — спитав, обернувшись до Марини, євнух.

— Чи не час нам поверта́ти наза́д? — спита́в, оберну́вшись до Мари́ни, є́внух.


Фелтон озирнувся, шукаючи змоги втекти.

Фелтон озирну́вся, шука́ючи змо́ги втекти́.


Там, кажуть, є пожива!

Там, ка́жуть, є пожи́ва!


— На що ж до них? — схаменувся євнух.

— На що ж до них? — схамену́вся є́внух.


Я перепрошав, не хотіла йти.

Я перепроша́в, не хоті́ла йти.


— Ви? Боже ж мій милий, це ви? — вигукнула королева.

— Ви? Бо́же ж мій ми́лий, це ви? — ви́гукнула короле́ва.


— Ви мені вибачаєте! — згукнув Д'Артаньян.

— Ви мені́ вибача́єте! — згукну́в Д'Артаньян.


— Завтра вранці, якщо ви того бажаєте, і з великою охотою.

— За́втра вра́нці, якщо́ ви того́ бажа́єте, і з вели́кою охо́тою.


Ці двері злучають її із спальнею пані.

Ці две́рі злуча́ють її із спа́льнею па́ні.


Залишалися Портос і Бікара.

Залиша́лися Портос і Бікара.


— Він не втече, пане кардинале.

— Він не втече́, па́не кардина́ле.


— Я йду, йду.

— Я йду, йду.


— А що ти думаєш? — каже Петро.

— А що ти ду́маєш? — ка́же Петро́.


О, да й провчу ж я своїх зрадників!

О, да й провчу́ ж я свої́х зра́дників!


— Вони стріляють у трупи, — відказав Атос.

— Вони́ стріля́ють у тру́пи, — відказа́в Атос.


— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


Де колись хвилювало та бушувало, тепер тихо та гладко.

Де коли́сь хвилюва́ло та бушува́ло, тепе́р ти́хо та гла́дко.


А ви народилися не для такого життя.

А ви народи́лися не для тако́го життя́.


— А скільки, наприклад?

— А скі́льки, напри́клад?


— Королева, рятуючи Б'юкенгема, свого коханця, робить до кінця правильно.

— Короле́ва, ряту́ючи Б'юкенгема, свого́ коха́нця, ро́бить до кінця́ пра́вильно.


Я зараз скажу вам.

Я за́раз скажу́ вам.


— Не квапся поперед усіх! Не бери сам! — огризнувсь інший.

— Не ква́пся попере́д усі́х! Не бери́ сам! — огри́знувсь і́нший.


Відразу щось немов би шепнуло мені, що то смерть моя.

Відра́зу щось немо́в би шепну́ло мені́, що то смерть моя́.


— Так, лорд Вінтер, — відповіла міледі.

— Так, лорд Вінтер, — відповіла́ міле́ді.


— Ви казали мені правду.

— Ви каза́ли мені́ пра́вду.


Труп увесь зійшов кров'ю.

Труп уве́сь зійшо́в кро́в'ю.


— Та з Волівця.

— Та з Волівця.


Джой таємничо всміхнулась.

Джой таємни́чо всміхну́лась.


Може, не зовсім правда й про бурку.

Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.


— Кажіть, я слухаю.

— Кажі́ть, я слу́хаю.


— Ні у мене, — приєднався Атос.

— Ні у мене́, — приєдна́вся Атос.


Вона прочитала в глибині серця юнака.

Вона́ прочита́ла в глибині́ се́рця юнака́.


Пасук не нарікала, а йшла вперед, протоптуючи дорогу.

Пасу́к не наріка́ла, а йшла впере́д, прото́птуючи доро́гу.


За чверть години ми виїжджаємо.

За чверть годи́ни ми виїжджа́ємо.


— З чого? — наївно спитала міледі.

— З чого́? — наї́вно спита́ла міле́ді.


— Ні, зроду не бачив.

— Ні, зро́ду не ба́чив.


Він усміхнувся якимось силуваним сміхом.

Він усміхну́вся яки́мось силуваним смі́хом.


— Чи є у вас трохи піску? Скільки? — Він показав їй свій мішок.

— Чи є у вас тро́хи піску́? Скі́льки? — Він показа́в їй свій мішо́к.


— Нехай так! Час добрий!

— Неха́й так! Час до́брий!


Вірте тому, що я кажу.

Ві́рте тому́, що я кажу́.


— А чого ж мені боятися?

— А чого́ ж мені́ боя́тися?


— Джоне, друже мій, я поклався на тебе.

— Джо́не, дру́же мій, я покла́вся на тебе́.


Мусите піднятись до мене.

Му́сите підня́тись до мене́.


— Я вже думав, чи вас не вбито, або чи ви не загоріли? — мовив він.

— Я вже ду́мав, чи вас не вби́то, або́ чи ви не загорі́ли? — мо́вив він.


Врешті хлопець роздягся.

Вре́шті хло́пець роздя́гся.


— Пані Бонасьє! — прошептав Д'Артаньян.

— Па́ні Бонасьє! — прошепта́в Д'Артаньян.


Що ми вдвох робитимемо з одним конем?

Що ми вдвох роби́тимемо з одни́м коне́м?


Кішка, а не корова викохує тигра.

Кі́шка, а не коро́ва ви́кохує ти́гра.


— Він читав при вікні, — пояснив я ключникові.

— Він чита́в при вікні́, — поясни́в я клю́чникові.


Але він мав справу із справним бойцем.

Але́ він мав спра́ву із спра́вним бойце́м.


— Чудово, — згукнув Атос, — ви цар поетів, мій любий Арамісе.

— Чудо́во, — згукну́в Атос, — ви цар пое́тів, мій лю́бий Арамісе.


Чи не правда, пане Бонасьє? Відповідайте!

Чи не пра́вда, па́не Бонасьє? Відповіда́йте!


— Мої вожаки підуть попереду.

— Мої́ вожаки́ пі́дуть попе́реду.


Друже мій, той янгел був диявол.

Дру́же мій, той я́нгел був дия́вол.


Цього пса він привіз з собою з дому і любив за розум.

Цього́ пса він приві́з з собо́ю з до́му і люби́в за ро́зум.


Маю тепер клопіт воловодитися з ним поза очами.

Ма́ю тепе́р кло́піт волово́дитися з ним по́за оча́ми.


Це зовсім збентежило серце молодого офіцера.

Це зо́всім збенте́жило се́рце молодо́го офіце́ра.


— І я теж боюся.

— І я теж бою́ся.


Пана Бонасьє знову ввели.

Па́на Бонасьє зно́ву ввели́.


Зрештою будемо ще мати час переконатися потрохи.

Зре́штою бу́демо ще ма́ти час перекона́тися потро́хи.


Се ж з одного боку.

Се ж з одного́ бо́ку.


Вибігли до них татуньо з палицею, а вони лиш поза хату злопотіли, як коні.

Ви́бігли до них татуньо з па́лицею, а вони́ лиш по́за ха́ту злопоті́ли, як ко́ні.


— Добре стоїш? — запитав я товариша.

— До́бре стої́ш? — запита́в я това́риша.


Ну, а Васюта ж? І той поклонивсь Іванцеві?

Ну, а Васю́та ж? І той поклони́всь Іванце́ві?


Але о п'ятій вдень вона спромоглася втекти за вашою допомогою.

Але́ о п'я́тій вдень вона́ спромогла́ся втекти́ за ва́шою допомо́гою.


Вже далі забув, як там виглядає на вольнім світі.

Вже да́лі забу́в, як там вигляда́є на во́льнім сві́ті.


— Це мене не обходить.

— Це мене́ не обхо́дить.


— Я можу дати кожному з них двохтижневу відпустку, ось і все.

— Я мо́жу да́ти ко́жному з них двохтижневу відпу́стку, ось і все.


— Гей, мушкетери, ви б'єтесь? А накази короля? Як ми до них ставимось?

— Гей, мушкете́ри, ви б'єтесь? А нака́зи короля́? Як ми до них ста́вимось?


— Куди ви? — питаються.

— Куди́ ви? — пита́ються.


— Тільки далеко тобі, тітко, — сказав він.

— Ті́льки дале́ко тобі́, ті́тко, — сказа́в він.


І помчавсь од них необзир.

І помча́всь од них необзи́р.


— Добре, добре, — перебив кардинал — я не гніваюся на вас.

— До́бре, до́бре, — переби́в кардина́л — я не гні́ваюся на вас.


— Моя справжня королева — Ганна Австрійська.

— Моя́ спра́вжня короле́ва — Га́нна Австрі́йська.


— Невжеж я вічно мушу залишатися тут? — спитала міледі з деяким острахом.

— Невже́ж я ві́чно му́шу залиша́тися тут? — спита́ла міле́ді з де́яким о́страхом.


Ця боротьба почала дратувати Жюсака.

Ця боротьба́ почала́ дратува́ти Жюсака.


— Та люди кажуть.

— Та лю́ди ка́жуть.


— Ну, тепер починається наша шлюбна подорож!

— Ну, тепе́р почина́ється на́ша шлю́бна по́дорож!


А втім кардинал не сказав і слова про герцоґа Б'юкенгемського.

А втім кардина́л не сказа́в і слова́ про герцоґа Б'юкенгемського.


А он що нагадали, тільки чоловікові жалю завдали.

А он що нагада́ли, ті́льки чолові́кові жа́лю завдали́.


— Ще раз вертайся за гарматами! — одгукнув Довбня.

— Ще раз верта́йся за гарма́тами! — одгукну́в До́вбня.


— Так це правда! — сказала королева.

— Так це пра́вда! — сказа́ла короле́ва.


Ми просимо, щоб ви нас залишили.

Ми про́симо, щоб ви нас зали́ши́ли.


— Тут живе Опанаско, але не Каганець, тільки Моримуха.

— Тут живе́ Опана́ско, але́ не Кагане́ць, ті́льки Моримуха.


Міледі знала, що за нею стежать, і почала проказувати молитви.

Міле́ді зна́ла, що за не́ю сте́жать, і почала́ прока́зувати молитви́.


Це обличчя мало на собі невиразні сліди старовинної монгольської крови.

Це обли́ччя ма́ло на собі́ невира́зні сліди́ старови́нної монго́льської кро́ви.


— я чув, що твої земляки прославляють тебе, як завзятого лицаря.

— я чув, що твої́ земляки́ прославля́ють тебе́, як завзя́того ли́царя.


— Професорам заборонена всяка політика.

— Профе́сорам заборо́нена вся́ка полі́тика.


У мене є три друга, гідніші за мене.

У мене́ є три дру́га, гідні́ші за мене́.


Гомін голосів щодалі, то все наближався, і їй здавалось, що вимовляють її ім'я.

Гомін голосі́в щода́лі, то все наближа́вся, і їй здава́лось, що вимовля́ють її ім'я́.


Поїхав в осени Максим до університету, рік минув, усе мов гаразд було.

Пої́хав в осени́ Макси́м до університе́ту, рік мину́в, усе́ мов гара́зд було́.


— Ви не вуйцьо? Хто ж ви такий?

— Ви не вуйцьо? Хто ж ви таки́й?


— Мабуть, хтонебудь повинний вам за мене поручитися?

— Ма́бу́ть, хтонебудь пови́нний вам за мене́ поручи́тися?


Постановив Кирило Тур на вікні каганчик, а сам зблизивсь до понурого в'язня.

Постанови́в Кири́ло Тур на вікні́ каганчик, а сам збли́зивсь до пону́рого в'я́зня.


— І ми голодні.

— І ми голо́дні.


— Цілком вірно, — ствердив Араміс.

— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.


Допомагав їй Василь Невольник.

Допомага́в їй Васи́ль Нево́льник.


Під цей час він був у розквіті сил, на вершині своєї могутньости.

Під цей час він був у ро́зквіті сил, на верши́ні своє́ї могутньости.


І вона, не вагаючись, сіла в карету.

І вона́, не вага́ючись, сі́ла в каре́ту.


— Ні, того не бійся! — обізвався Джеджалій.

— Ні, того́ не бі́йся! — обізва́вся Джеджа́лій.


— А далеко?

— А дале́ко?


— Я перекажу йому це.

— Я перекажу́ йому це.


Я нічогісінько не знаю про те, що мала робити моя жінка.

Я нічогі́сінько не зна́ю про те, що ма́ла роби́ти моя́ жі́нка.


— Рятуйте нас, а то й вам те буде!

— Ряту́йте нас, а то й вам те бу́де!


— Так, монсеньєр! — відповів офіцер.

— Так, монсеньє́р! — відпові́в офіце́р.


Пораненого, як ми казали, в тяжкому стані знесено туди ще раніш.

Пора́неного, як ми каза́ли, в тяжко́му ста́ні зне́сено туди́ ще рані́ш.


— Який наказ?

— Яки́й нака́з?


— Дайте мені сокиру!

— Да́йте мені́ соки́ру!


— Вони ж певно знають.

— Вони́ ж пе́вно зна́ють.


— Га, може інші мають і більше сил.

— Га, мо́же і́нші ма́ють і бі́льше сил.


Цілу годину вона пролежала, затримуючи подих.

Ці́лу годи́ну вона́ проле́жала, затри́муючи по́дих.


— Перше — заарештовано пана Атоса.

— Пе́рше — заарешто́вано па́на Атоса.


Мошко витріщив очі і видивився на мене, немов би мене вперше в життю бачив.

Мошко́ ви́тріщив о́чі і ви́дивився на мене́, немо́в би мене́ впе́рше в життю́ ба́чив.


Д'Артаньян щиро розповів свою історію, не назвавши тільки прізвищ.

Д'Артаньян щи́ро розпові́в свою́ істо́рію, не назва́вши ті́льки прі́звищ.


Осінні пахощі ллються крізь відчинене вікно разом із теплом ночі.

Осі́нні па́хощі ллю́ться крізь відчи́нене вікно́ ра́зом із тепло́м но́чі.


— Так, — сказав я машинально, не зводячи з неї очей.

— Так, — сказа́в я машина́льно, не зво́дячи з не́ї оче́й.


Побачивши здалека ґвардійський мундир, він поскакав просто до Д'Артаньяна.

Поба́чивши зда́лека ґварді́йський мунди́р, він поскака́в про́сто до Д'Артаньяна.


Але, знаєте, є люди, за якими ніщо не загине.

Але́, зна́єте, є лю́ди, за яки́ми ніщо́ не заги́не.


Почулось свистіння зброї, зойк жертви, і безголовий труп упав на землю.

Почу́лось свисті́ння збро́ї, зойк же́ртви, і безголо́вий труп упа́в на зе́млю.


Наші ноги йшли мостиком через Каньон, але не почували цього.

На́ші но́ги йшли мо́стиком че́рез Каньон, але́ не почува́ли цього́.


І помчавсь із своєю ватагою к Гвинтовчиному хутору.

І помча́всь із своє́ю вата́гою к Гвинтовчиному ху́тору.


— Віддайте мені жерця того, і вам повернуться човни.

— Відда́йте мені́ жерця́ того́, і вам поверну́ться човни́.


Сина посилав до військового обозу, а сам знав одну церкву.

Си́на посила́в до військо́во́го обо́зу, а сам знав одну́ це́ркву.


Так ось — ви бачили руку королеви й тільки.

Так ось — ви ба́чили ру́ку короле́ви й ті́льки.


Враг мене візьме, коли я не догадуюсь, який заряд імчить так швидко сю кулю!

Враг мене́ ві́зьме, коли́ я не дога́дуюсь, яки́й заря́д імчи́ть так шви́дко сю ку́лю!


Ледве скінчивши вечеряти, я почутила, що тіло моє поволі дубіє.

Ле́две скінчи́вши вече́ряти, я почу́тила, що ті́ло моє́ пово́лі дубі́є.


Чув за неї багато, дарма що ці примхи та що довге волося, а таки розумна жінка.

Чув за не́ї бага́то, дарма́ що ці при́мхи та що до́вге воло́ся, а таки́ розу́мна жі́нка.


— Щоб я з козаками добував завтра Глухів разом з ляхами!

— Щоб я з козака́ми добува́в за́втра Глу́хів ра́зом з ля́хами!


Але у шкіри одягнені жильці Північної країни ще цього не знали.

Але́ у шкі́ри одя́гнені жильці́ Півні́чної краї́ни ще цього́ не зна́ли.


— Бенкет не розкішний, та це маловажно.

— Бенке́т не розкі́шний, та це малова́жно.


До будинку танцюристки треба було пройти з чверть милі.

До буди́нку танцюри́стки тре́ба було́ пройти́ з чверть ми́лі.


Приїжджають до тебе з Січі задля узяття тілько подарунків.

Приїжджа́ють до тебе́ з Сі́чі за́для узяття́ ті́лько подару́нків.


Світом до Богуна наблизився Влучко.

Сві́том до Богуна́ набли́зився Влу́чко.


Але скинув він оком на мою доньку, що розцвіла, стала жінкою.

Але́ ски́нув він о́ком на мою́ до́ньку, що розцвіла́, ста́ла жі́нкою.


Вас обвинувачують в тім, що ви вивідали державні таємниці.

Вас обвинува́чують в тім, що ви ви́відали держа́вні таємни́ці.


Візьміть цього гаманця, — в ньому сто пістолей, і пробачте мені.

Візьмі́ть цього́ гаманця́, — в ньому сто пістолей, і проба́чте мені́.


Залишите ви її, забезпечивши всім, і вона буде ще щасливіша.

Зали́шите́ ви її, забезпе́чивши всім, і вона́ бу́де ще щасли́ві́ша.


Тоді Череваниха з Лесею поїхали попереду, щоб усе дома як слід спорядити.

Тоді́ Череваниха з Ле́сею пої́хали попе́реду, щоб усе́ до́ма як слід споряди́ти.


Чи не сталося тут поблизу якого небудь нещастя? Скажіть!

Чи не ста́лося тут поблизу́ яко́го небудь неща́стя? Скажі́ть!


— Та я й сам рад звідси заздалегідь убратися.

— Та я й сам рад зві́дси заздалегі́дь убра́тися.


Пан Андрій довго та пильно дивився на гостя.

Пан Андрі́й до́вго та пи́льно диви́вся на го́стя.


Був лише глядачем — здалека, так, здалека дивився на все.

Був лише́ глядаче́м — зда́лека, так, зда́лека диви́вся на все.


Одного вечора я своїм звичаєм пішов до одних знайомих, яких я охоче відвідував.

Одного́ ве́чора я свої́м́́́ зви́чаєм пішо́в до одни́х знайо́мих, яки́х я охо́че відві́дував.


— Пощо? Щоб я знав.

— Пощо? Щоб я знав.


Уста Олі задрижали немов від якогось нервового болю.

Уста́ Олі задрижа́ли немо́в від яко́гось нерво́вого бо́лю.


Негідник мав для оборони тільки розряджену рушницю.

Негі́дник мав для оборо́ни ті́льки розря́джену рушни́цю.


Пан Андрій нахилився й поцілував батькову руку.

Пан Андрі́й нахили́вся й поцілува́в ба́тькову ру́ку.


— Ваша правда, — відповів Б'юкенгем.

— Ва́ша пра́вда, — відпові́в Б'юкенгем.


— Будьте обережні, Атосе, — порадив Араміс.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, — пора́див Араміс.


— Я — лорд Вінтер, барон Шефільд.

— Я — лорд Вінтер, баро́н Шефільд.


Оця їхня байдужість страшенно обурила Гічкока.

Оця́ ї́хня байду́жість страше́нно обу́рила Гічко́ка.


— Її вже покарано, монсеньєр.

— Її вже пока́рано, монсеньє́р.


Згодом вони володітимуть цією країною, але це буде не за моїх часів.

Зго́дом вони́ володі́тимуть ціє́ю краї́ною, але́ це бу́де не за мої́х часі́в.


Винен Борислав, винно наше прокляте щастя!

Ви́нен Борисла́в, винно на́ше про́кля́те ща́стя!


— Де ж це ви снідатиме? — спитав хазяїн.

— Де ж це ви сні́датиме? — спита́в хазя́їн.


— За годину.

— За годи́ну.


Хотіла кричати, та щось у горлі здавило.

Хоті́ла крича́ти, та щось у го́рлі здави́ло.


— Карен! — промовив він просто, ідучи до неї й простягаючи їй руку.

— Карен! — промо́вив він про́сто, ідучи́ до не́ї й простяга́ючи їй ру́ку.


— Куди ж отсе?

— Куди́ ж отсе?


— Одного з ваших приятелів? — перебила йому мову пані Бонасьє.

— Одного́ з ва́ших при́ятелів? — переби́ла йому мо́ву па́ні Бонасьє.


Фелтон перетяв йому дорогу.

Фелтон перетя́в йому доро́гу.


— Ну, ось! — сказав Д'Артаньян, — всі мені відмовили.

— Ну, ось! — сказа́в Д'Артаньян, — всі мені́ відмо́вили.


Я йду спати.

Я йду спа́ти.


На другий день принесли панові буквар і він став учити Йоська читати.

На дру́гий день принесли́ па́нові буква́р і він став учи́ти Йоська чита́ти.


У них були пильніші справи.

У них були́ пильні́ші спра́ви.


— Виключно для вас.

— Ви́ключно для вас.


Знущаються ляхи над нашою кров'ю.

Знуща́ються ля́хи над на́шою кро́в'ю.


Джордж був вождем чількутів і дуже хотів одружитися з нею.

Джордж був вожде́м чількутів і ду́же хоті́в одружи́тися з не́ю.


— Тепер це вже не ненависть, а помста.

— Тепе́р це вже не нена́висть, а по́мста.


— Не будьте нерозважні, кажуть євангелія та пан кардинал, — порадив Атос.

— Не бу́дьте нерозва́жні, ка́жуть єва́нгелія та пан кардина́л, — пора́див Атос.


Ми надоспіли якраз на кур'єрський поїзд до Відня.

Ми надоспі́ли якра́з на кур'є́рський по́їзд до Ві́дня.


Тоді рука сховалася, двері зачинилися знову, а в Д'Артаньяна залишився перстень.

Тоді́ рука́ схова́лася, две́рі зачини́лися зно́ву, а в Д'Артаньяна зали́ши́вся пе́рстень.


— І ти оце по правді говориш?

— І ти оце́ по пра́вді гово́риш?


— Правда ваша.

— Пра́вда ва́ша.


— За декілька льє від кордону Ельзаса й Лотарингії.

— За де́кілька льє від кордо́ну Ельзаса й Лотари́нгії.


Я сказав голосніше.

Я сказа́в голосні́ше.


Офіцер сів у човен разом з нею.

Офіце́р сів у чо́вен ра́зом з не́ю.


Д'Артаньян стояв нерухомий і примусив супротивника ступити крок назад.

Д'Артаньян стоя́в нерухо́мий і приму́сив супроти́вника ступи́ти крок наза́д.


— Да годі тобі розпитувать! — озвався піп.

— Да го́ді тобі́ розпитувать! — озва́вся піп.


— Це просто якась випадковість, що вас не спіткала смерть.

— Це про́сто яка́сь випадко́вість, що вас не спітка́ла смерть.


Хоч той таки й дійсно дурень.

Хоч той таки́ й ді́йсно ду́рень.


Ти ж переказував, що я чекаю на них?

Ти ж перека́зував, що я чека́ю на них?


— Ось, як приємно сталося, коли Бог привів познайомитись.

— Ось, як приє́мно ста́лося, коли́ Бог приві́в познайо́митись.


Д'Артаньян стояв й розглядав цього чоловіка.

Д'Артаньян стоя́в й розгляда́в цього́ чолові́ка.


— Хай живе король! Хай живе кардинал!

— Хай живе́ коро́ль! Хай живе́ кардина́л!


— Ніколи б не був надіявся наскочити тут у лісі на таке диво.

— Ні́ко́ли б не був наді́явся наско́чити тут у лі́сі на таке́ ди́во.


— То вже інша річ.

— То вже і́нша річ.


Аж ось і генерального писаря уздріли.

Аж ось і генера́льного пи́саря уздрі́ли.


— Мілорде! — скрикнула королева.

— Мілорде! — скри́кнула короле́ва.


— Чи маєш ти бога взагалі?

— Чи ма́єш ти бо́га взагалі́?


Не секунди, а тижні, місяці, роки.

Не секу́нди, а ти́жні, місяці́, ро́ки́.


— Тоді ви двічі збрехали, бо я бачив, що з вашої.

— Тоді́ ви дві́чі збреха́ли, бо я ба́чив, що з ва́шої.


Згодом Бонасьє перелякався ще два рази.

Зго́дом Бонасьє переляка́вся ще два рази́.


Що ж мені ще звелиш чинити?

Що ж мені́ ще звели́ш чини́ти?


— Дивіться! — Я стрибнув уперед, показуючи пальцем на гурт скво.

— Диві́ться! — Я стрибну́в упере́д, пока́зуючи па́льцем на гурт скво.


Сашку на місці повісили.

Са́шку на мі́сці пові́сили.


Чорт побирай! Варті ж вони такої уваги з вашого боку.

Чорт побира́й! Ва́рті ж вони́ тако́ї ува́ги з ва́шого бо́ку.


— Оддайте мені рекомендаційного листа! — кричав Д'Артаньян.

— Одда́йте мені́ рекомендаці́йного листа́! — крича́в Д'Артаньян.


Та й сам я — мовити правду — не хотів би більш підійматись на ноги.

Та й сам я — мо́вити пра́вду — не хоті́в би більш підійма́тись на но́ги.


— Сам я бачу, що біда надходить звідусюди.

— Сам я ба́чу, що біда́ надхо́дить звідусю́ди.


— Ні, із Ічні.

— Ні, із І́чні.


А тепер посилаю тобі одно з них.

А тепе́р посила́ю тобі́ одно́ з них.


Він після сповіді засне.

Він пі́сля спо́віді засне́.


— А ваш полк? Ваш капітан?

— А ваш полк? Ваш капіта́н?


— Не застрілиш! — шепнув Тоньо.

— Не застрі́лиш! — ше́пнув Тоньо.


— Рознюхали ми тепер добре бояр да воєвод московських!

— Розню́хали ми тепе́р до́бре боя́р да воєво́д моско́вських!


— Дивна річ.

— Ди́вна річ.


Жах примусив мене очнутись.

Жах приму́сив мене́ очнутись.


— Не всякого чоловіка, Опанасе, — додав я.

— Не вся́кого чолові́ка, Опана́се, — дода́в я.


Так справи тяглися ще з місяць.

Так спра́ви тягли́ся ще з мі́сяць.


— Ви кажете, що чекатимете на мене в Армантьєрі?

— Ви ка́жете, що чека́тимете на мене́ в Армантьєрі?


— І ваша ясновельможність підпишете цього наказа без гризот сумління?

— І ва́ша ясновельмо́жність підпи́шете цього́ нака́за без гризо́т сумлі́ння?


Прозивався він Безпоясний.

Прозива́вся він Безпоясний.


Так от я виніс волочок.

Так от я ви́ніс воло́чок.


Це ж Сазерланд, Джек Сазерланд!

Це ж Сазерланд, Джек Сазерланд!


Чи не будете ви пані Шпакова Олександра Платонівна?

Чи не бу́дете ви па́ні Шпакова Олекса́ндра Плато́нівна?


— Ви вщерть сповняєте мене радістю.

— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.


Він був озброєний до зубів.

Він був озбро́єний до зубі́в.


Я тримаю цю гадюку в своїх руках.

Я трима́ю цю гадю́ку в свої́х рука́х.


Миль з десять проїхали вниз до Бонанци, заким наздогнали передніх.

Миль з де́сять прої́хали вниз до Бонанци, за́ким наздогна́ли пере́дніх.


— Ззаду Люксембургу.

— Зза́ду Люксембу́ргу.


Якась невимовна розкіш наповнила моє серце.

Яка́сь невимо́вна ро́зкіш напо́внила моє́ се́рце.


— Для цього є тільки один спосіб.

— Для цього́ є ті́льки оди́н спо́сіб.


— Як ви вирішили, — сказав Атос, — то йдіть.

— Як ви ви́рішили, — сказа́в Атос, — то йдіть.


— Він думав, що то королева, — висловив гадку Д'Артаньян.

— Він ду́мав, що то короле́ва, — ви́словив га́дку Д'Артаньян.


Тут ми сами і можемо побалакати.

Тут ми сами́ і мо́жемо побала́кати.


На цей крик натовп вступив до залі.

На цей крик на́товп вступи́в до за́лі.


Все це, коли сказати вам по правді, панно Маню, ані крихти не зворушує мене.

Все це, коли́ сказа́ти вам по пра́вді, панно́́ Маню́, ані́ кри́хти не звору́шує мене́.


Один з них їхав попереду на відстані двох кінських тулубів.

Оди́н з них ї́хав попе́реду на ві́дстані двох кі́нських ту́лубів.


— Боже мій милий! — крикнула Череваниха, сплеснувши руками.

— Бо́же мій ми́лий! — кри́кнула Череваниха, спле́снувши рука́ми.


— Але ж, Джой, я працюю, що сили.

— Але́ ж, Джой, я працю́ю, що си́ли.


— Мабуть, — каже, — що не все одно!

— Ма́бу́ть, — ка́же, — що не все одно́!


Скоріться своїй долі.

Скорі́ться свої́й до́лі.


Той прихопився і одним махом сінник Кеслера лежав на своїм місці.

Той прихопи́вся і одни́м ма́хом сінни́к Кеслера лежа́в на свої́м́́́ мі́сці.


І почав знов цмулити, поки, знемігшись, упав без пам'яті на землю.

І поча́в знов цму́лити, по́ки, знемі́гшись, упа́в без па́м'яті на зе́млю.


Але людина враз завмерла.

Але́ люди́на враз завме́рла.


Хай хоч перше руйнування станеться не при моїх очах — думав він.

Хай хоч пе́рше руйнува́ння ста́неться не при мої́х оча́х — ду́мав він.


Нехай він сам говорить за себе.

Неха́й він сам гово́рить за себе́.


Міледі почувала втіху, бачивши, що природа поділяє безладдя її душі.

Міле́ді почува́ла вті́ху, ба́чивши, що приро́да поділя́є безла́ддя її душі́.


Ти житимеш, щоб помститися на своїх ворогах.

Ти жи́тимеш, щоб помсти́тися на свої́х ворога́х.


— Ви знаєте, як я люблю вас, Д'Артаньяне, — сказав Атос, потиснувши йому руку.

— Ви зна́єте, як я люблю́ вас, Д'Артаньяне, — сказа́в Атос, поти́снувши йому ру́ку.


Я звелю вигаптувати на ній три золоті лілеї й подарую її вашій роті, як прапор.

Я зве́лю вига́птувати на ній три золоті́ ліле́ї й подару́ю її ва́шій ро́ті, як пра́пор.


От тобі й рада!

От тобі́ й ра́да!


— Голос метиса гнівно хрипів.

— Го́лос мети́са гні́вно хрипі́в.


Обидві жінки розлучились, ласкаво пересміхнувшися.

Оби́дві жінки́ розлучи́лись, ласка́во пересміхнувшися.


Од'їхавши за півмілі, Д'Артаньян побачив світло й почув постріл.

Од'ї́хавши за півмі́лі, Д'Артаньян поба́чив сві́тло й почу́в по́стріл.


— Вбито, або серйозно поранено.

— Вби́то, або́ серйо́зно пора́нено.


— Я кажу вам це, пане, щоб ви були обережніші.

— Я кажу́ вам це, па́не, щоб ви були́ обережніші.


— Та вже чи сподобалася, чи ні, а треба.

— Та вже чи сподо́балася, чи ні, а тре́ба.


— О, невже таки жіночий рід спокусив хоть раз запорожця?

— О, невже́ таки́ жіно́чий рід спокуси́в хоть раз запоро́жця?


— Маєте рацію, — відповів Фелтон, глянувши на міледі й не зробивши крока до неї.

— Ма́єте ра́цію, — відпові́в Фелтон, гля́нувши на міле́ді й не зроби́вши кро́ка до не́ї.


— Її брат? — повторив Атос.

— Її брат? — повтори́в Атос.


Так ото й подарувала йому дівчина собаку, коли вони розлучалися.

Так ото́ й подарува́ла йому ді́вчи́на соба́ку, коли́ вони́ розлуча́лися.


Ваша милість говорить про пана Портоса?

Ва́ша ми́лість гово́рить про па́на Портоса?


— Я одну хвилину думав, що це сон.

— Я одну́ хвили́ну ду́мав, що це сон.


То було дивне видовище.

То було́ ди́вне видо́вище.


— Хто? — спитав кардинал.

— Хто? — спита́в кардина́л.


— А начхать! — сердився тепер уже пан Андрій.

— А начха́ть! — се́рдився тепе́р уже́ пан Андрі́й.


— Овва, велика здобич! І на що би вона тобі здалася, хоч би й забив?

— Овва́, вели́ка здо́бич! І на що би вона́ тобі́ здала́ся, хоч би й заби́в?


— Якийсь чоловік має про негайне діло ясновельможного сповістити.

— Яки́йсь чолові́к ма́є про нега́йне ді́ло ясновельмо́жного сповісти́ти.


— Овва, — відповів Д'Артаньян, — це тому, що я найбезталанніший з усіх вас.

— Овва́, — відпові́в Д'Артаньян, — це тому́, що я найбезтала́нніший з усі́х вас.


— А дістав коли відповідь?

— А діста́в коли́ ві́дповідь?


Але вночі! Вночі щука спить, а видра гуляє.

Але́ вночі́! Вночі́ щу́ка спить, а ви́дра гуля́є.


Положили на рясу міждо двох коней Петра да й повезли до подвір'я, придержуючи.

Положи́ли на ря́су міждо двох ко́ней Петра́ да й повезли́ до подві́р'я, приде́ржуючи.


Що тілько в піснях виспівують про те коханнє, усе вона складала у своєму серці.

Що ті́лько в пісня́х виспі́вують про те коха́ннє, усе́ вона́ склада́ла у своє́му се́рці.


— Що саме, боже мій милий? — промовив юнак.

— Що са́ме, бо́же мій ми́лий? — промо́вив юна́к.


— А на чому ж ти ляжеш? — спитав Д'Артаньян.

— А на чому́ ж ти ля́жеш? — спита́в Д'Артаньян.


— Ну, ну, не журися, — кажу.

— Ну, ну, не жури́ся, — кажу́.


— Ну, вже такої радості я й не сподівавсь! — каже Гвинтовка.

— Ну, вже тако́ї ра́дості я й не сподіва́всь! — ка́же Гвинтовка.


Як же Шрам замовк, тоді він повернув шию до жінки, що то вона скаже.

Як же Шрам замо́вк, тоді́ він поверну́в ши́ю до жі́нки, що то вона́ ска́же.


Вибачте тільки, що не можу підвестися.

Ви́бачте ті́льки, що не мо́жу підвести́ся.


— Диво велике, — каже Петро Сердюк, — нічого сказати.

— Ди́во вели́ке, — ка́же Петро́ Сердю́к, — ні́чого сказа́ти.


Міледі знала, що за нею стежать, і почала проказувати молитви.

Міле́ді зна́ла, що за не́ю сте́жать, і почала́ прока́зувати молитви́.


— А, — недбало промовив Портос, — це одна герцоґиня, моя приятелька.

— А, — недба́ло промо́вив Портос, — це одна́ герцоґиня, моя́ при́ятелька.


Зробивши ледве чи десять кроків, він повернувся.

Зроби́вши ле́две чи де́сять кро́ків, він поверну́вся.


Д'Артаньян, здавалося, був зроблений із заліза.

Д'Артаньян, здава́лося, був зро́блений із залі́за.


— А що тобі здалося?

— А що тобі́ здало́ся?


— Щоб воно тобі запалось! — каже крізь сльози мати.

— Щоб воно́ тобі́ запа́лось! — ка́же крізь сльо́зи ма́ти.


А лижви страшенно намуляли нам ноги, аж рани поробилися, і ті рани не заживали.

А ли́жви страше́нно наму́ляли нам но́ги, аж ра́ни пороби́лися, і ті ра́ни не зажива́ли.


— Тридцять екю.

— Три́дцять екю.


— А якже? Воно твоє? Дуванити буде що й без цієї дрібниці.

— А якже́? Воно́ твоє́? Дуванити бу́де що й без ціє́ї дрібни́ці.


Се батько Пугач, старець, або дід кошовий.

Се ба́тько Пу́гач, ста́рець, або́ дід кошови́й.


— Вартий він, на вашу думку, ста пістолей?

— Ва́ртий він, на ва́шу ду́мку, ста пістолей?


Але у шкіри одягнені жильці Північної країни ще цього не знали.

Але́ у шкі́ри одя́гнені жильці́ Півні́чної краї́ни ще цього́ не зна́ли.


— І вона повернулася без коробочка?

— І вона́ поверну́лася без коро́бочка?


Атос, завжди мовчазний, тільки запитливо глянув на юнака.

Атос, за́вжди́ мовчазни́й, ті́льки запи́тливо гля́нув на юнака́.


А ти сиди собі і не ворухнись, а то зараз же до Мойсея на той світ виряджу.

А ти сиди́ собі́ і не ворухни́сь, а то за́раз же до Мойсе́я на той світ ви́ряджу.


— Ні, слово чести, що не будемо.

— Ні, сло́во чести́, що не бу́демо.


— Давай чотирнадцять! — сказав Староміський.

— Дава́й чотирна́дцять! — сказа́в Староміський.


Проте, міледі не заспокоїлась.

Проте́, міле́ді не заспоко́їлась.


Д'Артаньян пополотнів і здрігнувся всім тілом.

Д'Артаньян пополо́тнів і здрігну́вся всім ті́лом.


— Ну, побачимо.

— Ну, поба́чимо.


— Що ж ти, сину, думаєш чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти, си́ну, ду́маєш чини́ти? — спита́в Шрам.


Богун знову повів ліве крло.

Богу́н зно́ву пові́в лі́ве крло.


Я не додержав слова.

Я не доде́ржав сло́ва.


Так було й з нами.

Так було́ й з нами.


Знаємо, кажуть, що ви все шість відсотків берете, ми вам вісім дамо.

Зна́ємо, ка́жуть, що ви все шість відсо́тків берете́, ми вам ві́сім дамо́.


— Великий пан, а хитрує в мужиків видерти.

— Вели́кий пан, а хитру́є в мужикі́в ви́дерти.


Глянувши на нього, він побачив, що той зомліває.

Гляну́вши на нього, він поба́чив, що той зомліва́є.


Я зупинився в нерішучості.

Я зупини́вся в нерішу́чості.


Д'Артаньян сидів, мов приголомшений страхітньою сповіддю Атоса.

Д'Артаньян сиді́в, мов приголо́мшений страхі́тньою спо́віддю Атоса.


Не цікавтесь мною.

Не ціка́втесь мно́ю.


Герінгтон міцно стулив губи, не дивився ні ліворуч, ні праворуч.

Герінгтон мі́цно стули́в гу́би, не диви́вся ні ліво́руч, ні право́руч.


— Що таке соціялізм, я, бігме, не знаю, те лише знаю, що це щось гідне кари.

— Що таке́ соціялізм, я, бігме, не зна́ю, те лише́ зна́ю, що це щось гі́дне ка́ри.


Жіночі сльози й печаль не скоро проймали йому душу.

Жіно́чі сльо́зи й печа́ль не ско́ро пройма́ли йому ду́шу.


— Лиш ми два.

— Лиш ми два.


Се молоде Шраменя.

Се молоде́ Шраменя.


— Старий Шрам не так думає, — каже Кирило Тур.

— Стари́й Шрам не так ду́має, — ка́же Кири́ло Тур.


— Так, вбито! — відповів лорд.

— Так, вби́то! — відпові́в лорд.


— Чого такого? — запитав Ґава, витріщивши на Вовкуна зацікавлені очі.

— Чого́ тако́го? — запита́в Ґава, ви́тріщивши на Вовкуна́ заціка́влені о́чі.


Але сподіваюся, що до вас не поставляться суворо.

Але́ сподіва́юся, що до вас не поста́вляться суво́ро.


А, це ви, Вінтер! Ви прислали сьогодні до мене якогось божевільного.

А, це ви, Вінтер! Ви присла́ли сього́дні до мене́ яко́гось божеві́льного.


Цього разу шляхтич заплющив очі й знепритомнів.

Цього́ ра́зу шля́хтич заплю́щив о́чі й знеприто́мнів.


Ми ж ізмалечку, брате, навчені закону божого.

Ми ж ізма́лечку, бра́те, на́вчені зако́ну бо́жого.


Да й почав ізнов ганятись за жінкою.

Да й поча́в ізнов ганя́тись за жі́нкою.


— З Демівки.

— З Демі́вки.


То було друге їхнє побачення.

То було́ дру́ге ї́хнє поба́чення.


Не боїться собак?

Не бої́ться соба́к?


— Про що замислився? — звернувся Богун до Хмельницького.

— Про що зами́слився? — зверну́вся Богу́н до Хмельни́цького.


То був здоровий гірський орел.

То був здоро́вий гі́рськи́й оре́л.


— Бога ради, поясніть!

— Бо́га ра́ди, поясні́ть!


Не бачиш, як він верхом ходить, аж хребтове крило поверх води виставляє.

Не ба́чиш, як він ве́рхом́ хо́дить, аж хребто́ве крило́ пове́рх води́ виставля́є.


Отож і на Сороковій Милі ніхто не вгадав бісового замислу Джой Моліно.

Ото́ж і на Соро́ковій Ми́лі ніхто́ не вгада́в бі́сового за́мислу Джой Моліно.


Поетичні вислови та сльозоточиві фрази не до лиця вам.

Поети́чні ви́слови та сльозоточи́ві фра́зи не до лиця́ вам.


— Так, розумію.

— Так, розумі́ю.


— І бандура,— каже Василь Невольник,— та ще чия бандура!

— І банду́ра,— ка́же Васи́ль Нево́льник,— та ще чия́ банду́ра!


І вони скакали ще дві години.

І вони́ скака́ли ще дві годи́ни.


— Ну, куди ж,— каже,— отеє ти ідеш?

— Ну, куди́ ж,— ка́же,— оте́є ти іде́ш?


Невдовзі він спостеріг, що руля стала нерухома.

Невдо́взі він спостері́г, що ру́ля ста́ла нерухо́ма.


Там був лише один готель при поштовій станції.

Там був лише́ оди́н готе́ль при пошто́вій ста́нції.


— Охоче, — відказав Араміс.

— Охо́че, — відказа́в Араміс.


Незнайомий вихопив шпаду.

Незнайо́мий ви́хопив шпа́ду.


— А не будеш же мене більш узивати Барабашем? — питав Черевань.

— А не бу́деш же мене́ більш узива́ти Барабаше́м? — пита́в Черева́нь.


На хвилину запанувала мовчанка.

На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.


— Пане Д'Артаньяне! Якої кари вимагаєте ви для цієї жінки? — спитав Атос.

— Па́не Д'Артаньяне! Яко́ї ка́ри вимага́єте ви для ціє́ї жі́нки? — спита́в Атос.


— Так як же це зробити?

— Так як же це зроби́ти?


Це певне Сіпсу, подумав він собі.

Це пе́вне Сіпсу, поду́мав він собі́.


Він повернувся на своє місце.

Він поверну́вся на своє́ мі́сце.


Перш за все то було признання людини напідпитку.

Перш за все то було́ призна́ння люди́ни напідпи́тку.


Ой, як гарно буде!

Ой, як га́рно бу́де!


— Візьміть ці дорогоцінні навіски, з якими я заприсягався лягти у труну.

— Візьмі́ть ці дорогоці́нні наві́ски, з яки́ми я заприсяга́вся лягти́ у труну́.


Ми отаборилися коло Тахіна, але це не дійшло до нашої свідомости.

Ми ота́борилися ко́ло Тахіна, але́ це не дійшло́ до на́шої свідомости.


— Мішане, — каже, — гуляють з козаками.

— Мішане, — ка́же, — гуля́ють з козака́ми.


Заплакав тоді Сомко, поглянувши на своє товариство.

Запла́кав тоді́ Сомко, погля́нувши на своє́ товари́ство.


Він був коло столу.

Він був ко́ло сто́лу.


— Що це неможливо, бо вас нема вдома, як він міг бачити й сам.

— Що це неможли́во, бо вас нема́ вдо́ма, як він міг ба́чити й сам.


Тимчасом наблизився Портос.

Тимча́сом набли́зився Портос.


— З примусу? Ви глузуєте з мене.

— З при́мусу? Ви глузу́єте з мене́.


— Що ж? Як? Чи коли? Хоть розкажи толком.

— Що ж? Як? Чи коли́? Хоть розкажи́ то́лком.


Цим словом вона зупинила Вандерліпа.

Цим сло́вом вона́ зупини́ла Вандерліпа.


А що вже воювати з бусурменами, так хоч щодня.

А що вже воюва́ти з бусурменами, так хоч щодня́.


Він вийшов поважний і спокійний своєю владою.

Він ви́йшов пова́жний і спокі́йний своє́ю вла́дою.


Такої кількости людей було досить.

Тако́ї кількости люде́й було́ до́сить.


— На тобі мундур, передягайся швидко! Ну, швидко, часу нема!

— На тобі́ мунду́р, передяга́йся шви́дко! Ну, шви́дко, ча́су нема́!


Я несподівано обернувся до них.

Я несподі́вано оберну́вся до них.


— Хто побачить? Вони всі делікатне панство.

— Хто поба́чить? Вони́ всі деліка́тне па́нство.


П'ятдесят суден і собі готові були відплисти й чекали тільки на дозвіл.

П'ятдеся́т су́ден і собі́ гото́ві були́ відплисти́ й чека́ли ті́льки на до́звіл.


— Хочете, я дам вам добру пораду, пораду друга?

— Хо́чете, я дам вам до́бру пора́ду, пора́ду дру́га?


— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


Закипів же й Шрам, почувши такі речі.

Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.


— Хто ви такі? — владним тоном спитав той же голос.

— Хто ви такі́? — вла́дним то́ном спита́в той же го́лос.


— Мене вона непокоїть скрізь, — сказав Д'Артаньян.

— Ме́не вона́ непоко́їть скрізь, — сказа́в Д'Артаньян.


За теж і справді другого такого влучака, як він, не було на всьому Запорожжі.

За теж і спра́вді дру́гого тако́го влучака, як він, не було́ на всьо́му Запоро́жжі.


— Я все знаю.

— Я все зна́ю.


Треба сим безшабельним гевалам збити трохи пихи.

Тре́ба сим безшабе́льним гева́лам зби́ти тро́хи пихи́.


Вас тягне назад до Сп.

Вас тя́гне наза́д до Сп.


Всі місця переплутались, ніхто й не примітив, що Тиллі зникла.

Всі місця́ переплу́тались, ніхто́ й не приміти́в, що Тиллі зни́кла.


— Ось твої шпаргали! — буркнув показуючи їх мені здалека.

— Ось твої́ шпарга́ли! — бу́ркнув пока́зуючи їх мені́ зда́лека.


Обидва погоничі, ставши навколюшки, немилосердно гнали собак.

Оби́два пого́ничі, ста́вши навколюшки, немилосе́рдно гна́ли соба́к.


Пані Бонасьє підставила йому чоло.

Па́ні Бонасьє підста́вила йому чоло́.


Той, стоя перед образом, дочитував своїх молитов.

Той, стоя пе́ред о́бразом, дочи́тував свої́х молито́в.


А він почервонівся весь і з подякою відсунув склянку.

А він почервоні́вся весь і з подя́кою відсу́нув скля́нку.


Ранком ми не пішли далі шляхом, а лежали під одною ковдрою.

Ра́нком ми не пішли́ да́лі шля́хо́м́, а лежа́ли під одно́ю ко́вдрою.


Отже, погоня за собаками ще більше звернула загальну увагу на Джой Моліно.

О́тже, пого́ня за соба́ками ще бі́льше зверну́ла зага́льну ува́гу на Джой Моліно.


Присягаюся, що не піду звідси, коли нас переможуть.

Присяга́юся, що не піду́ зві́дси, коли́ нас перемо́жуть.


— Я також б'юся з ним, — промовив, наближаючись, Араміс.

— Я та́ко́ж б'ю́ся з ним, — промо́вив, наближа́ючись, Араміс.


Тому дуже нудилася тим життям, яке їй дісталося дома.

Тому́ ду́же ну́ди́лася тим життя́м, яке́ їй діста́лося до́ма.


В осени зарані, скоро після Спаса подався Максим до Київа.

В о́сени зара́ні, ско́ро пі́сля Спа́са пода́вся Макси́м до Київа.


Слова Фелтонові морозом пробігли по її жилах.

Слова́ Фелтонові моро́зом пробі́гли по її жи́лах.


Вас обвинувачують в спробі розладити пляни вашого начальника.

Вас обвинува́чують в спро́бі розлади́ти пля́ни ва́шого нача́льника.


— Мариночко, Мариночко, заспокойся! — кинувся до неї Богун.

— Мари́ночко, Мари́ночко, заспоко́йся! — ки́нувся до не́ї Богу́н.


Для жінки судового то було вже занадто.

Для жі́нки судово́го то було́ вже зана́дто.


— Ні від кого не вчився! — одповів той, повернувши до Богуна своє незряче чоло.

— Ні від кого не вчи́вся! — одпові́в той, поверну́вши до Богуна́ своє́ незря́че чоло́.


Іншим разом я так любила слухати тих твоїх реформаторських плянів.

І́ншим ра́зом я так люби́ла слу́хати тих твої́х реформа́торських пля́нів.


— Нехай собі наближається, — відказав Атос.

— Неха́й собі́ наближа́ється, — відказа́в Атос.


Плянше пішов на двір і хотів засідлати коні.

Пля́нше пішо́в на двір і хоті́в засідла́ти ко́ні.


— Ви верзете дурниці, друже Портосе.

— Ви верзете́ дурни́ці, дру́же Портосе.


З великою натугою переміг я сам себе і йшов супокійно за Мошком до комірки.

З вели́кою нату́гою перемі́г я сам себе́ і йшов супокі́йно за Мошко́м до комі́рки.


Ян біг наосліп, бо звучало йому в ушах одне тільки слово жити.

Ян біг нао́сліп, бо звуча́ло йому в уша́х одне́ ті́льки сло́во жи́ти.


Чого ж ти іще супишся?

Чого́ ж ти іще́ су́пишся?


— І це завадить тобі відкрити другу причину?

— І це зава́дить тобі́ відкри́ти дру́гу причи́ну?


Гляне Петро, аж і коваль якийсь тут вештається з молотом на плечах.

Гля́не Петро́, аж і кова́ль яки́йсь тут ве́штається з мо́лотом на плеча́х.


Знову рушили в дорогу й назавтра, о третій вдень, приїхали до Сюржеру.

Зно́ву ру́шили в доро́гу й наза́втра, о тре́тій вдень, приї́хали до Сюржеру.


— Я зараз же повертаю додому.

— Я за́раз же поверта́ю додо́му.


Бантини у хаті затанцювали перед її очима, наче п'яні.

Банти́ни у ха́ті затанцюва́ли пе́ред її очи́ма, на́че п'я́ні.


— Що ж? Вам, Атосе, не до вподоби цей плян? — спитав Д'Артаньян.

— Що ж? Вам, Атосе, не до вподо́би цей плян? — спита́в Д'Артаньян.


Після третього вдара шляхтич впав, як колода.

Пі́сля тре́тього вда́ра шля́хтич впав, як коло́да.


Галасу вже не було, але й ніякої змоги перегнати.

Га́ласу вже не було́, але́ й нія́кої змо́ги перегна́ти.


А вночі зорі наче наближались, ставали якимись великими, маячили, танцювали.

А вночі́ зо́рі на́че наближа́лись, става́ли яки́мись вели́кими, маячи́ли, танцюва́ли.


І не моя буде провина, якщо наша сьогоднішня зустріч не стане вам в пригоді.

І не моя́ бу́де прови́на, якщо́ на́ша сього́днішня зу́стріч не ста́не вам в приго́ді.


До того ж мій маленький Д'Артаньян, як ви кажете, розпусник, дуеліст та зрадник.

До того́ ж мій мале́нький Д'Артаньян, як ви ка́жете, розпу́сник, дуелі́ст та зра́дник.


Краще, щоб ви їхали на Дайю.

Кра́ще, щоб ви ї́хали на Дайю.


— Селі? Селі? — повторив він ледве дишучи.

— Селі́? Селі́? — повтори́в він ле́две ди́шучи.


Ти вибіг із хати.

Ти ви́біг із ха́ти.


Ви — людина надзвичайно мужня.

Ви — люди́на надзвича́йно му́жня.


На хвилину запанувала мовчанка.

На хвили́ну запанува́ла мовча́нка.


Я розкажу тобі все, як було.

Я розкажу́ тобі́ все, як було́.


— Простягніть ваші руки! Схрестіть їх! Так!

— Простягні́ть ва́ші ру́ки! Схресті́ть їх! Так!


Та, знявши з себе рясу, і прип'яв до коней.

Та, зня́вши з себе́ ря́су, і прип'я́в до ко́ней.


— Так, так, але за кілька день я вже встану.

— Так, так, але́ за кі́лька день я вже вста́ну.


— Тільки з малого під'їзду, Тревій, з малого.

— Ті́льки з мало́го під'ї́зду, Тревій, з мало́го.


— Так здалося й мені, пане, дарма що він мав улесливий вигляд.

— Так здало́ся й мені́, па́не, дарма́ що він мав уле́сливий ви́гляд.


— Та цього Д'Артаньяна?

— Та цього́ Д'Артаньяна?


Кардинал казав щось пошепки, і король був дуже блідий.

Кардина́л каза́в щось по́шепки, і коро́ль був ду́же бліди́й.


— А ґвардійця?

— А ґварді́йця?


До кого? Ніхто не знав.

До кого? Ніхто́ не знав.


— Знайти — знайду, а тільки він дуже далеко!

— Знайти́ — знайду́, а ті́льки він ду́же дале́ко!


— Ось мій мішок з піском.

— Ось мій мішо́к з піско́м.


— Чи ви завжди забуваєте десь свої очі, як ганяєтеся? — спитав Портос.

— Чи ви за́вжди́ забува́єте десь свої́ о́чі, як ганя́єтеся? — спита́в Портос.


— Та Верша ж! А ти хто?

— Та Верша ж! А ти хто?


— Га, мусить чоловік! Не раз і такий до чогось здасться!

— Га, му́сить чолові́к! Не раз і таки́й до чого́сь зда́сться!


— Куди біжиш, циганко? Стій!

— Куди́ біжи́ш, цига́нко? Стій!


Нарешті прийшов кінець чеканню.

Наре́шті прийшо́в кіне́ць чека́нню.


Підождіть, а як я вмру, сватайте мою Олимпіяду Остапівну.

Підожді́ть, а як я вмру, сва́тайте мою́ Олимпіяду Остапівну.


— Цілий місяць полюємо на тебе, — сказав він коротко.

— Ці́лий мі́сяць полю́ємо на тебе́, — сказа́в він ко́ротко.


Треба все холодно обміркувати, зваживши факти.

Тре́ба все хо́лодно обміркува́ти, зва́живши фа́кти.


Вона чула, як увійшов Д'Артаньян, але не підвела голови.

Вона́ чу́ла, як увійшо́в Д'Артаньян, але́ не підвела́ голови́.


Ось побачиш, коли він од царя не перейде до турка!

Ось поба́чиш, коли́ він од царя́ не пере́йде до ту́рка!


Побачиш сам, що в нас за гість тепер у Хмарищі.

Поба́чиш сам, що в нас за гість тепе́р у Хма́рищі.


— А чи стане у вас на це твердости?

— А чи ста́не у вас на це твердости?


Це небезпечний демон.

Це небезпе́чний де́мон.


Зважте сами, скільки вам потрібно, і не заважайте мені.

Зва́жте сами́, скі́льки вам потрі́бно, і не заважа́йте мені́.


Міледі ставала дедалі говіркішою й спитала, чи єсть у Д'Артаньяна коханка.

Міле́ді става́ла деда́лі говіркі́шою й спита́ла, чи єсть у Д'Артаньяна коха́нка.


Приїздив і минулої неділі та й бачив, що батькові щось недобре.

Приїзди́в і мину́лої неді́лі та й ба́чив, що ба́тькові щось недо́бре.


— Можемо й тут перечислитися так само, як у Бориславі.

— Мо́жемо й тут перечи́слитися так са́мо, як у Борисла́ві.


Не знать як дивляться на божий світ.

Не знать як ди́вляться на бо́жий світ.


Та минув тиждень, минув другий, ба місяць і два місяці інструкція не приходила.

Та мину́в ти́ждень, мину́в дру́гий, ба мі́сяць і два місяці́ інстру́кція не прихо́дила.


Бог спас мене.

Бог спас мене́.


За ним повіявсь і батько Пугач із своїм чурою.

За ним пові́явсь і ба́тько Пу́гач із свої́м́́́ чу́рою.


— Та він мені продав, цілу шістку дістав, — толкувався Куна.

— Та він мені́ прода́в, ці́лу ші́стку діста́в, — толкува́вся Ку́на.


У мене? Та це ж гидота!

У мене́? Та це ж гидо́та!


— Куди ж ми їдемо? — запитав я.

— Куди́ ж ми ї́демо? — запита́в я.


— А що ж бачите ви дивного в моїх словах? — усміхнувшись, спитала міледі.

— А що ж ба́чите ви ди́вного в мої́х слова́х? — усміхну́вшись, спита́ла міле́ді.


Але перш, ніж прочитати її, я хотів побалакати з вами.

Але́ перш, ніж прочита́ти її, я хоті́в побала́кати з вами.


Був він людина не красномовна.

Був він люди́на не красномо́вна.


— Нехай хапають кого хотя.

— Неха́й хапа́ють кого хотя́.


Це мій товариш.

Це мій това́риш.


Як не домагався Д'Артаньян, та ні про що більше йому не пощастило довідатись.

Як не домага́вся Д'Артаньян, та ні про що бі́льше йому не пощасти́ло дові́датись.


Чи то пак отаман за коня!

Чи то пак ота́ман за коня́!


Проте, обіцяйте мені, якщо сьогодні вночі вас не вб'ють, ви завтра поїдете.

Проте́, обіця́йте мені́, якщо́ сього́дні вночі́ вас не вб'ють, ви за́втра пої́дете.


Опанас замовк, задумався.

Опана́с замо́вк, заду́мався.


— Хіба тобі не пощастило, Д'Артаньяне? — спитав Атос.

— Хіба́ тобі́ не пощасти́ло, Д'Артаньяне? — спита́в Атос.


Як ось од Сомка лист до Васюти.

Як ось од Сомка лист до Васю́ти.


Ян качався на долівці, дряпаючись і копаючись.

Ян кача́вся на долі́вці, дря́паючись і копа́ючись.


Тяжко зажурилися Богунові товариші, бачучи навкруг себе руїну.

Тя́жко зажури́лися Богунові това́риші, бачучи навкру́г себе́ руї́ну.


— Це марна річ.

— Це ма́рна́ річ.


— То спробуйте мене.

— То спро́буйте мене́.


Отож я знаю, що роблю, той ходім.

Ото́ж я зна́ю, що роблю́, той ході́м.


Та життя вимагало свого.

Та життя́ вимага́ло свого́.


— Двадцять п'ять.

— Два́дцять п'ять.


Бідолашна дівчинка трохи не знепритомніла, зачувши ці слова.

Бідола́шна ді́вчинка тро́хи не знеприто́мніла, зачу́вши ці слова́.


Та й уся її поведінка — не українська.

Та й уся́ її поведі́нка — не украї́нська.


Чи що з того вийшло — не знаю.

Чи що з того́ ви́йшло — не зна́ю.


Я з неописаною тривогою поклонився і став, неначе вкопаний.

Я з неопи́саною триво́гою поклони́вся і став, нена́че вко́паний.


— А то ти жид?

— А то ти жид?


То хіба ти не пізнав мене!

То хіба́ ти не пізна́в мене́!


Д'Артаньян швидко повернув самоцвіт у середину, та запізно.

Д'Артаньян шви́дко поверну́в самоцві́т у сере́дину, та запі́зно.


— Будьте спокійні, — пробурмотила міледі — я помщуся за вас, і жорстоко.

— Бу́дьте спокі́йні, — пробурмоти́ла міле́ді — я помщу́ся за вас, і жорсто́ко.


Чи погоджуєтесь ви на це?

Чи пого́джуєтесь ви на це?


Він наповнив дві склянки й жестом запросив Д'Артаньяна випити.

Він напо́внив дві склянки́ й же́стом запроси́в Д'Артаньяна ви́пити.


Я знав, що тут вона не втече від нас.

Я знав, що тут вона́ не втече́ від нас.


— Ну, як же? — промовила Фреда, м'яко й боязко.

— Ну, як же? — промо́вила Фреда, м'я́ко й бо́язко.


— Посидиш трохи та й вийдеш на волю.

— Поси́диш тро́хи та й ви́йдеш на во́лю.


Савой не відставав.

Савой не відстава́в.


— Тоді не лякайтеся, якщо я повернуся о першій, другій чи третій вночі.

— Тоді́ не ляка́йтеся, якщо́ я поверну́ся о пе́ршій, дру́гій чи тре́тій вночі́.


— Що? — запитав Кардеджі, ледве промовляючи.

— Що? — запита́в Кардеджі, ле́две промовля́ючи.


Да так говорячи, узяв за руку Лесю, да й поклонились обоє батькові і матері.

Да так гово́рячи, узя́в за ру́ку Ле́сю, да й поклони́лись обо́є ба́тькові і матері́.


Зви мене Мариною.

Зви мене́ Мари́ною.


— Добра порада, пане капітане, і я завтра ж рушу.

— До́бра пора́да, па́не капіта́не, і я за́втра ж ру́шу.


— Еге! — вимовив Д'Артаньян, що підслуховував не біля дверей, а коло вікон.

— Еге! — ви́мовив Д'Артаньян, що підслухо́вував не бі́ля двере́й, а ко́ло ві́кон.


— Зачекайте трохи.

— Зачека́йте тро́хи.


Могло статися, що він зайшов у якийсь будинок.

Могло́ ста́тися, що він зайшо́в у яки́йсь буди́нок.


— Скільки це становить? — спитав Атос.

— Скі́льки це стано́вить? — спита́в Атос.


А наші дундуки подякували мені киями.

А на́ші дундуки́ подя́кували мені́ кия́ми.


Він ні в якому разі не міг повернутися до Франції, як посол.

Він ні в яко́му ра́зі не міг поверну́тися до Фра́нції, як посо́л.


— Ну, прецінь раз нагадалися підписати! — сказав другий поліціян.

— Ну, преці́нь раз нагада́лися підписа́ти! — сказа́в дру́гий поліція́н.


Даровизної землі у Гречок і ступня нема.

Дарови́зної землі́ у Гре́чок і сту́пня нема́.


Вона удавала з себе люб'язну й ввічливу особу.

Вона́ удава́ла з себе́ люб'я́зну й вві́чливу осо́бу.


Треба було дістатись ще до Лондону.

Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.


Я цілком приєднуюся до пляну Атоса.

Я цілко́м приє́днуюся до пля́ну Атоса.


— Зараз і видно чернечу науку.

— За́раз і ви́дно черне́чу нау́ку.


Д'Артаньян чув, як зачинилися двері, як потім міледі засунула два засуви.

Д'Артаньян чув, як зачини́лися две́рі, як по́тім міле́ді засу́нула два за́суви.


Д'Артаньян побіг назад до буфету.

Д'Артаньян побі́г наза́д до буфе́ту.


Я з жахом обняв її, немов хтось силкувався вирвати її у мене.

Я з жа́хом обня́в її, немо́в хтось силкува́вся ви́рвати її у мене́.


— До вас чи до мене?

— До вас чи до мене́?


Аж ось приїхав із Ніженя сотник, Гордій Костомара.

Аж ось приї́хав із Ніженя со́тник, Горді́й Костома́ра.


Вертай назад до свого рідного краю.

Верта́й наза́д до свого́ рі́дного кра́ю.


Тут Кент почув скрип саней, що їхали мокрим снігом.

Тут Кент почу́в скрип сане́й, що ї́хали мо́крим сні́гом.


Тоді він почав обмірковувати свої останні пригоди.

Тоді́ він поча́в обмірко́вувати свої́ оста́нні приго́ди.


Навіть Д'Артаньян розчулився.

На́віть Д'Артаньян розчу́лився.


Проте, гордощі, як і вперше, взяли гору, і від другого вдару двері розсілися.

Проте́, го́рдощі, як і впе́рше, взя́ли го́ру, і від дру́гого вда́ру две́рі розсі́лися.


А бідолашні вернулись у хату да й заголосили, наче по мертвому.

А бідола́шні верну́лись у ха́ту да й заголоси́ли, на́че по ме́ртвому.


І ось тут як раз трапилась пригода.

І ось тут як раз тра́пилась приго́да.


З якою люттю почав він робити шпадою, вистріливіни з обох пістолетів.

З яко́ю лю́ттю поча́в він роби́ти шпа́дою, вистріливіни з обо́х пістоле́тів.


Він напрочуд гарний.

Він напро́чуд га́рний.


— А то пощо? — відповіла панночка.

— А то пощо? — відповіла́ па́нночка.


— От і добре — сказав Ласочка — то я і проведу вас, бо й мені на той край.

— От і до́бре — сказа́в Ласочка — то я і проведу́ вас, бо й мені́ на той край.


— Що сказано, то сказано.

— Що ска́зано, то ска́зано.


— За єдине таке образливе питання хан зарубав би мене власноручно!

— За єди́не таке́ обра́зливе пита́ння хан заруба́в би мене́ власнору́чно!


Та я був приготований на цю хитрість.

Та я був пригото́ваний на цю хи́трість.


— Що ж? — каже.

— Що ж? — ка́же.


Швидко перестане, як побачить, що дурних нема дома.

Шви́дко переста́не, як поба́чить, що дурни́х нема́ до́ма.


Міледі мене не знає.

Міле́ді мене́ не зна́є.


Йому страшенно хотілося знову почути її голос, і він нарешті зважився.

Йому страше́нно хоті́лося зно́ву почу́ти її го́лос, і він наре́шті зва́жився.


Кінь Мускетона теж наздогнав їх, і сам, без їздця, скакав разом із ними.

Кінь Мускетона теж наздогна́в їх, і сам, без їздця́, скака́в ра́зом із ними.


— Якась людина чекає на вас вдома, — відповів Базен.

— Яка́сь люди́на чека́є на вас вдо́ма, — відпові́в Ба́зен.


З листа видно, що це щось важливе.

З листа́ ви́дно, що це щось важли́ве.


Ось скоро дівчина приїде сюди, щоб одружитися зі мною.

Ось ско́ро ді́вчи́на приї́де сюди́, щоб одружи́тися зі мно́ю.


Та гов! Щось хлюпнулося в воді.

Та гов! Щось хлю́пнулося в воді́.


— Да як же зволите, добродію! Да й поціловались любенько.

— Да як же зво́лите, добро́дію! Да й поціловались любенько.


Тільки що вершок тої скелі був рівний, мов величезний стіл.

Ті́льки що вершо́к то́ї ске́лі був рі́вний, мов величе́зний стіл.


Поліцаї роздякувалися Д'Артаньянові і забрали свою здобич.

Поліца́ї роздя́кувалися Д'Артаньянові і забра́ли свою́ здо́бич.


Оця думка видимо відживила Владка Завадовського.

Оця́ ду́мка ви́ди́мо відживи́ла Владка Завадовського.


— Міледі! — прошепотів Атос.

— Міле́ді! — прошепоті́в Атос.


Він показав на річку.

Він показа́в на рі́чку.


Що ближче к царському намету, то все трудніш було пробиратись.

Що бли́жче к ца́рському наме́ту, то все трудніш було́ пробира́тись.


А вона? — півголосом заперечив Д'Артаньян.

А вона́? — півго́лосом запере́чив Д'Артаньян.


Молилась за нього і ціла родина Староміських.

Молила́сь за нього і ці́ла роди́на Староміських.


Герінгтон намагався не зрадити, що вельми зацікавився тою звісткою.

Герінгтон намага́вся не зра́дити, що ве́льми заціка́вився то́ю зві́сткою.


Пів на дванадцяту були коло дверей клятої коршми.

Пів на двана́дцяту були́ ко́ло двере́й кля́тої коршми́.


— Стривайте! Неподалеку живе Атос.

— Стрива́йте! Неподале́ку живе́ Атос.


— Сьогодні, пане, я відчуваю до вас тільки вдячність.

— Сього́дні, па́не, я відчува́ю до вас ті́льки вдя́чність.


Марина зразу те помітила.

Мари́на зра́зу те помі́тила.


І Д'Артаньян зник.

І Д'Артаньян зник.


— Так там же наші, козаки!

— Так там же на́ші, козаки́!


Атос, замість відповісти, знизнув плечима.

Атос, за́мість відпові́сти́, зни́знув плечи́ма.


— Ґасконці — це французькі шотляндці.

— Ґасконці — це францу́зькі шотля́ндці.


Стій! Це нехибний знак, що лист має якийсь фатальний зміст.

Стій! Це нехи́бний знак, що лист ма́є яки́йсь фата́льний зміст.


— І я не знаю, — відповів Гава, — і мої чіпці лежать.

— І я не зна́ю, — відпові́в Га́ва, — і мої́ чіпці́ лежа́ть.


— Тоді, біжіть до дверей сами й відчиняйте їх.

— Тоді́, біжі́ть до двере́й сами́ й відчиня́йте їх.


— Що, ніяково?

— Що, ні́я́ково?


Гадала, що до неї.

Гада́ла, що до не́ї.


— Чудово! — відповів Атос за себе й за своїх товаришів.

— Чудо́во! — відпові́в Атос за себе́ й за свої́х това́ришів.


— А ти певний, що за цею штукою не криється якась тенденція? — запитала я.

— А ти пе́вний, що за цею шту́кою не кри́ється яка́сь тенде́нція? — запита́ла я.


— Манюсю, я підлий, я негідний! Я програв тебе в карти.

— Маню́сю, я пі́дли́й, я негі́дний! Я програ́в тебе́ в ка́рти.


— П'ятсот екю вам, а п'ятсот мені.

— П'ятсо́т екю вам, а п'ятсо́т мені́.


Аж смішно мені стало, що я міг учора відразу не пізнати в нім жида.

Аж смі́шно мені́ ста́ло, що я міг учо́ра відра́зу не пізна́ти в нім жи́да.


Вона йшла з ринку.

Вона́ йшла з ри́нку.


Здається, я тоді злякався, пополотнів і почув, що ноги підгинаються.

Здає́ться, я тоді́ зляка́вся, пополо́тнів і почу́в, що но́ги підгина́ються.


Честь висвітлити цю подію припала на долю Сітки Чарлі.

Честь ви́світлити цю поді́ю припа́ла на до́лю Сі́тки Ча́рлі.


— А кайдани? — спитав Сомко.

— А кайда́ни? — спита́в Сомко.


— Е, да се в вас і бандура!

— Е, да се в вас і банду́ра!


— Ге! Що ваше сало та пшоно! — каже третій волоцюга.

— Ге! Що ва́ше са́ло та пшоно́! — ка́же тре́тій волоцю́га.


Серце калатало, задуха підступала до горла.

Се́рце калата́ло, заду́ха підступа́ла до го́рла.


Офіцер з'явився вчетверте.

Офіце́р з'яви́вся вчетве́рте.


Нарешті й ця робота йому остогидла, і він сидів, схиливши голову на стіл.

Наре́шті й ця робо́та йому остоги́дла, і він сиді́в, схили́вши го́лову на стіл.


— А коли ж ми їдемо? — спитав Атос.

— А коли́ ж ми ї́демо? — спита́в Атос.


Під'їхали до шхуни.

Під'ї́хали до шху́ни.


Д'Артаньянові цього було досить, і він одразу вирішив, що йому робити.

Д'Артаньянові цього́ було́ до́сить, і він одра́зу ви́рішив, що йому роби́ти.


— Бога нема? — промовив він до нього.

— Бо́га нема́? — промо́вив він до нього.


— Я це досконало знаю, а ось мене дуже дивує, як ви можете про це знати!

— Я це доскона́ло зна́ю, а ось мене́ ду́же диву́є, як ви мо́жете про це зна́ти!


— Прийдеться нести бідолаху, — сказав.

— При́йдеться нести́ бідола́ху, — сказа́в.


Харчів у мене досить.

Харчів у мене́ до́сить.


Вони сновигали та намагалися триматися далі від берега.

Вони́ сновига́ли та намага́лися трима́тися да́лі від бе́рега.


От хоч би взяти Антошка, Сарабринового сина.

От хоч би взя́ти Анто́шка, Сарабри́нового си́на.


Невжеж це нова помста цієї жінки?

Невже́ж це нова́ по́мста ціє́ї жі́нки?


У козацькому таборі її зразу спинив вартовий.

У коза́цькому та́борі її зра́зу спини́в вартови́й.


Увійшли у світлицю, а там уже все готове на столі до обіду.

Увійшли́ у світли́цю, а там уже́ все гото́ве на столі́ до обі́ду.


Раптом він почув тупотіння ніг, зашелестіла торішня суха трава.

Ра́птом він почу́в тупоті́ння ніг, зашелесті́ла торі́шня суха́ трава́.


Пані Бонасьє побачила, що зайшла задалеко і злякалася.

Па́ні Бонасьє поба́чила, що зайшла́ задале́ко і зляка́лася.


Одночасно й гуркіт ущух.

Одноча́сно й гу́ркіт ущу́х.


У мене завмерло серце.

У мене́ завме́рло се́рце.


Потім швидко заліз під ковдру, не знявши навіть мокасинів.

По́тім шви́дко залі́з під ко́вдру, не зня́вши на́віть мокаси́нів.


Був там і козак Байда, що висів ребром у турків на гаку, а не зламав своєї віри.

Був там і коза́к Ба́йда, що ви́сі́в ре́бром у ту́рків на га́ку, а не злама́в своє́ї ві́ри.


— Він подарував нам чудові коні.

— Він подарува́в нам чудо́ві ко́ні.


— Ти мене соромити будеш?

— Ти мене́ соро́мити бу́деш?


Хто в ній виграє — виграє смерть.

Хто в ній ви́грає́ — ви́грає́ смерть.


— Не знаю, бо вони додержували глибокої таємниці.

— Не зна́ю, бо вони́ доде́ржували глибо́кої таємни́ці.


— Івана Мартиновича волимо! Брюховецького, Брюховецького волимо!

— Іва́на Марти́новича во́лимо! Брюхове́цького, Брюхове́цького во́лимо!


Фреда скинула оком на годинника.

Фреда ски́нула о́ком на годи́нника.


Та маєток мій був в Англії.

Та має́ток мій був в А́нглії.


Для Фелтона цього було вже занадто.

Для Фелтона цього́ було́ вже зана́дто.


Д'Артаньян, не гаючи часу, уклонився начальникові, подякував йому й пішов.

Д'Артаньян, не га́ючи ча́су, уклони́вся нача́льникові, подя́кував йому й пішо́в.


, хто розбивати крамниці, а хто по заможних дворах.

, хто розбива́ти крамни́ці, а хто по замо́жних двора́х.


Він хотів увійти туди, як переможець.

Він хоті́в увійти́ туди́, як перемо́жець.


Я просив, як ображений батько, дозволити мені пройти.

Я проси́в, як обра́жений ба́тько, дозво́лити мені́ пройти́.


Невже вас світ не цікавить більше? Чи знаєте ви, що чоловік мій помер?

Невже́ вас світ не ціка́вить бі́льше? Чи зна́єте ви, що чолові́к мій поме́р?


— Прощай, брате, — каже запорожець, — та не забувай і нас на тім світі.

— Проща́й, бра́те, — ка́же запоро́жець, — та не забува́й і нас на тім сві́ті.


Протягом дванадцяти годин він проїхав коло шістдесяти льє.

Про́тягом дванадцяти́ годи́н він прої́хав ко́ло шістдесяти́ льє.


— Мадам Лянуа, абсолютно віддана вашій еміненції, як ви то знаєте.

— Мада́м Лянуа, абсолю́тно ві́ддана ва́шій еміне́нції, як ви то зна́єте.


— У такому разі я йду за вами, пане.

— У тако́му ра́зі я йду за вами, па́не.


— Добре, — сказав кардинал.

— До́бре, — сказа́в кардина́л.


Аджеж то страшенна річ, що тут діється! Так далі йти не може.

Аджеж то страше́нна річ, що тут ді́ється! Так да́лі йти не мо́же.


Діставшися до Ерль, Плянше, що вів перед, взяв ліворуч.

Діставшися до Ерль, Пля́нше, що вів пе́ред, взяв ліво́руч.


— Ви дали слово?

— Ви дали́ сло́во?


Я сиділа в готелі, коли до мене прибіг Зиґмунт.

Я сиді́ла в готе́лі, коли́ до мене́ прибі́г Зиґмунт.


Як ось чує й людську мову.

Як ось чу́є й лю́дську́ мо́ву.


— Приставай, брате, в запорожці.

— Пристава́й, бра́те, в запоро́жці.


Б'ються день, б'ються другий,— як де не взявсь молодий гетьман на коні.

Б'ю́ться день, б'ю́ться дру́гий,— як де не взявсь молоди́й ге́тьман на ко́ні.


— Чи ви хочете знати?

— Чи ви хо́чете зна́ти?


А християне нехай собі змагаються.

А христия́не неха́й собі́ змага́ються.


Жваво й весело верталося козацтво до своїх хат.

Жва́во й ве́село верта́лося коза́цтво до свої́х хат.


— Йо? Щоб то оце запорожець та почав до жінок липнути?

— Йо? Щоб то оце́ запоро́жець та поча́в до жіно́к ли́пнути?


І, не спускаючи з нього ока, він повернув перстень Д'Артаньянові.

І, не спуска́ючи з нього о́ка, він поверну́в пе́рстень Д'Артаньянові.


А це ж неминуче, якщо взяти на увагу їхню кількість.

А це ж немину́че, якщо́ взя́ти на ува́гу ї́хню кі́лькість.


Після сніданку спливав день помалу.

Пі́сля сніда́нку сплива́в день пома́лу.


Разом з усіма підійшов Дезесар, начальник ґвардійців.

Ра́зом з усіма́ підійшо́в Дезеса́р, нача́льник ґвардійців.


— Молися Богу, зрадливий перевертень, бо прийшов твій останній час!

— Молися Бо́гу, зрадли́вий пере́вертень, бо прийшо́в твій оста́нній час!


Тоді одвернулась і пішла геть.

Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.


Та й зайшов він сюди не як, а прокладаючи панові дорогу.

Та й зайшо́в він сюди́ не як, а проклада́ючи па́нові доро́гу.


Десантні війська спускалися до моря.

Деса́нтні війська́ спуска́лися до мо́ря.


Спершу мені здалось, що я увійшов у квартиру духовної особи.

Спе́ршу мені́ здало́сь, що я увійшо́в у кварти́ру духо́вної осо́би.


Чи не наготовив він за для мене, замісць помочі, довічну неволю або й смерть!

Чи не нагото́вив він за для мене́, замісць по́мочі, дові́чну нево́лю або́ й смерть!


На кілька хвилин сталася мовчанка.

На кі́лька хвили́н ста́лася мовча́нка.


— Листа, що надійшов підчас вашої відсутности і який мене просили передати вам.

— Листа́, що надійшо́в пі́дчас ва́шої відсутности і яки́й мене́ проси́ли́ переда́ти вам.


— Простити треба.

— Прости́ти тре́ба.


— То нехай увійде, — жваво відказав Рішельє.

— То неха́й уві́йде, — жва́во відказа́в Рішельє́.


Голос дзвоника, це був наш умовлений сигнал.

Го́лос дзво́ника, це був наш умо́влений сигна́л.


Д'Артаньян непомітно пішов за міледі.

Д'Артаньян непомі́тно пішо́в за міле́ді.


Вони ламали собі ноги в розколинах і, падаючи під вагою, викручували собі в'язи.

Вони́ лама́ли собі́ но́ги в розко́линах і, па́даючи під ваго́ю, викру́чували собі́ в'я́зи.


— Може це вам смішно буде, — відповів Борис, — але скажу вам по правді.

— Мо́же це вам смі́шно бу́де, — відпові́в Бори́с, — але́ скажу́ вам по пра́вді.


Це просто так собі з принципа.

Це про́сто так собі́ з принципа.


— Мій плян? — перепитав Д'Артаньян.

— Мій плян? — перепита́в Д'Артаньян.


— Та може я виплакала б?

— Та мо́же я ви́плакала б?


— Що вдієш? Я іду за своїм покликанням.

— Що вді́єш? Я іду́ за свої́м́́́ покли́канням.


На коні, друзі мої, на коні!

На ко́ні, дру́зі мої́, на ко́ні!


— Хто за нами? — покликне ще раз батько Пугач.

— Хто за нами? — покли́кне ще раз ба́тько Пу́гач.


До побачення, бо це все, що сьогодні я мав сказати вам.

До поба́чення, бо це все, що сього́дні я мав сказа́ти вам.


— О, друзі мої! — пробурмотів він — де ви тепер? І як мені вас бракує!

— О, дру́зі мої́! — пробурмотів він — де ви тепе́р? І як мені́ вас браку́є!


Киньмо чоловіка, Д'Артаньяне, рятуймо жінку.

Ки́ньмо чолові́ка, Д'Артаньяне, ряту́ймо жі́нку.


Я чекаю всього від кардинала.

Я чека́ю всьо́го від кардина́ла.


Я побачуся з цією людиною і буду з нею боротися.

Я поба́чуся з ціє́ю люди́ною і бу́ду з не́ю боро́тися.


Да з сим словом одвернувсь і пішов собі гаєм.

Да з сим сло́вом одверну́всь і пішо́в собі́ га́єм.


Скільки йому ще залишилось іти? Дві ночівлі? Десять? Сто? — він не знав.

Скі́льки йому ще зали́ши́лось іти́? Дві ночі́влі? Де́сять? Сто? — він не знав.


Д'Артаньян пішов од неї, незнавши, що й думати.

Д'Артаньян пішо́в од не́ї, незна́вши, що й ду́мати.


— Що буде, те й буде,— каже Петро,— а буде те, що бог дасть.

— Що бу́де, те й бу́де,— ка́же Петро́,— а бу́де те, що бог дасть.


Але він не взяв на увагу вітру.

Але́ він не взяв на ува́гу ві́тру.


Вже сонце зійшло.

Вже со́нце зійшло́.


Гробова мовчанка панувала в халупі, як і у флігелі.

Гробова́ мовча́нка панува́ла в халу́пі, як і у флі́гелі.


І він сів спиною до жінки.

І він сів спи́ною до жі́нки.


Коні так уже втомилися, що, можна було гадати, незабаром мусили стати зовсім.

Ко́ні так уже́ втоми́лися, що, мо́жна було́ гада́ти, незаба́ром му́сили ста́ти зо́всім.


Залишається ще борг за Бернажу.

Залиша́ється ще борг за Бернажу.


Атос на хвилину замислився.

Атос на хвили́ну зами́слився.


що написати братові міледі,.

що написа́ти бра́тові міле́ді,.


Сітка Чарлі взявся до лікування.

Сі́тка Ча́рлі взя́вся до лікува́ння.


До того ж будьте спокійні, ми потрапимо до Лондону не всі.

До того́ ж бу́дьте спокі́йні, ми потра́пимо до Ло́ндону не всі.


— Чи не треба вам решти, пане офіцере? — спитав хазяїн.

— Чи не тре́ба вам ре́шти, па́не офіце́ре? — спита́в хазя́їн.


— Може дома.

— Мо́же до́ма.


Решту ви вже знаєте.

Ре́шту ви вже зна́єте.


Бонасьє був боягуз і скнара, але він любив свою жінку й був зворушений.

Бонасьє́ був боягу́з і скна́ра, але́ він люби́в свою́ жі́нку й був звору́шений.


— Кажіть, пане!

— Кажі́ть, па́не!


— До побачення, графіне!

— До поба́чення, графі́не!


— Авжеж сподобалася.

— Авже́ж сподо́балася.


Бажалося б мені подивитись, як ти б'єшся.

Бажа́лося б мені́ подиви́тись, як ти б'єшся.


Атос наблизився до міледі.

Атос набли́зився до міле́ді.


Чи був би я тут, чи ні, він однаково прийшов би.

Чи був би я тут, чи ні, він одна́ково прийшо́в би.


Атос бився так спокійно і так методично, ніби був у фехтовальній залі.

Атос би́вся так спокі́йно і так методи́чно, ні́би був у фехтова́льній за́лі.


— На наступний понеділок! Ще п'ять днів.

— На насту́пний понеді́лок! Ще п'ять днів.


Марина зоблідла на виду.

Мари́на зоблідла на виду́.


— Щодо мене, то я поснідав погано.

— Що́до мене́, то я посні́дав пога́но.


— У твоїм ріднім, — поправив я.

— У твої́м рі́днім, — попра́вив я.


— Із Запорожжя! — кажуть.

— Із Запоро́жжя! — ка́жуть.


— Чи вже б то?

— Чи вже б то?


— Гаразд і те — всміхнувся Д'Артаньян, — що вона складає мені не абияку ціну.

— Гара́зд і те — всміхну́вся Д'Артаньян, — що вона́ склада́є мені́ не аби́яку ціну́.


— Якої роти?

— Яко́ї ро́ти?


Да, взявши Петра за руку, і потяг до світлиці.

Да, взя́вши Петра́ за ру́ку, і по́тяг до світли́ці.


— Ну, що? — спитав він, побачивши Д'Артаньяна.

— Ну, що? — спита́в він, поба́чивши Д'Артаньяна.


— Кре, кре, кре, кре, кре, кре!

— Кре, кре, кре, кре, кре, кре!


Біль, замінивши сокиру на рушницю, став націлятись.

Біль, заміни́вши соки́ру на рушни́цю, став націля́тись.


Ізогнувся як дуга,.

Ізогнувся як дуга́,.


— На мені був широкий плащ і здоровезний капелюх, — пояснив Араміс.

— На мені́ був широ́кий плащ і здорове́зний капелю́х, — поясни́в Араміс.


— Моє ти коханнє! — каже тоді, одмінивши голос, Кирило Тур.

— Моє́ ти коха́ннє! — ка́же тоді́, одміни́вши го́лос, Кири́ло Тур.


Зліквідуй свої діла, продай свою спадщину, чим дорожче, тим ліпше.

Зліквіду́й свої́ ді́ла, прода́й свою́ спа́дщину, чим доро́жче, тим лі́пше.


— Я? — запаленівшися, відказав Едмунд.

— Я? — запалені́вшися, відказа́в Едму́нд.


Не мовивши ані слова, він підняв хусточку й поклав її в кешеню пані Бонасьє.

Не мо́вивши ані́ сло́ва, він підня́в ху́сточку й покла́в її в кешеню па́ні Бонасьє.


То був чоловік з хлопчиком, обидва білі.

То був чолові́к з хло́пчиком, оби́два бі́лі.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


— Так, монсеньєр.

— Так, монсеньє́р.


— Не бійся, не відіб'ється.

— Не бі́йся, не відіб'є́ться.


не завжди можна дістати, про питво й зовсім не згадував.

не за́вжди́ мо́жна діста́ти, про питво́ й зо́всім не зга́дував.


— Богу дякувати! — відповіла Староміська, стара поморщена жінка.

— Бо́гу дя́кува́ти! — відповіла́ Староміська, стара́ помо́рщена жі́нка.


— Ось лихо! — каже, обертаючи теє в жарт, Гвинтовка.

— Ось ли́хо! — ка́же, оберта́ючи те́є в жарт, Гвинтовка.


— Здасться? — каже, ідучи мимо, батько Пугач.

— Зда́сться? — ка́же, ідучи́ ми́мо, ба́тько Пу́гач.


— Бачите — сказала вона, — як нам щастить.

— Ба́чите — сказа́ла вона́, — як нам щасти́ть.


— Я прожив за них більше як два місяці, і ще встиг наскладати цілі два ринські.

— Я прожи́в за них бі́льше як два місяці́, і ще встиг насклада́ти ці́лі два ри́нські.


— Чи не думаєте ви триматися проти цілого полку? — спитав Портос.

— Чи не ду́маєте ви трима́тися про́ти ці́лого по́лку? — спита́в Портос.


Отже, як бачите, я трохи знаюся на цьому.

О́тже, як ба́чите, я тро́хи зна́юся на цьому́.


— Гаразд, — сказав кардинал, — а ви, пане Арамісе?

— Гара́зд, — сказа́в кардина́л, — а ви, па́не Арамісе?


І він ніжно пригорнув її до себе.

І він ні́жно пригорну́в її до себе́.


Вона до того зморилась, що не могла навіть відв'язати полу, щоб увійти в шатро.

Вона́ до того́ змори́лась, що не могла́ на́віть відв'яза́ти полу́, щоб увійти́ в шатро́.


— Заприсягаюсь тобі, Дик, що обманом я таки добився свого.

— Заприсягаюсь тобі́, Дик, що обма́ном я таки́ доби́вся свого́.


— То, мабуть, це перебраний принц крови? — зимно сказав незнайомий.

— То, ма́бу́ть, це пере́браний принц кро́ви? — зи́мно сказа́в незнайо́мий.


На те ви попи, на те ви мужі совіта, на те ви народні голови.

На те ви попи́, на те ви мужі́ сові́та, на те ви наро́дні го́лови.


— Що? — спитав Д'Артаньян.

— Що? — спита́в Д'Артаньян.


— Серед заколотів і невинному буде таж шана, що й винному.

— Сере́д за́колотів і неви́нному бу́де таж ша́на, що й ви́нному.


Господар із пляшкою й чаркою попереду.

Госпо́дар із пля́шкою й ча́ркою попе́реду.


Можна заробити ринського, а можна й десять, не рахуючи страви.

Мо́жна зароби́ти ри́нського, а мо́жна й де́сять, не раху́ючи стра́ви.


І я обіймаю рукою твою талію і пригортаю тебе до себе, не встаючи з місця.

І я обійма́ю руко́ю твою́ та́лію і пригорта́ю тебе́ до себе́, не встаючи́ з мі́сця.


Шрам тілько похитав головою.

Шрам ті́лько похита́в голово́ю.


— Де ж саме?

— Де ж са́ме?


— Даю вам секунду на міркування, — додав він.

— Даю́ вам секу́нду на міркува́ння, — дода́в він.


Міледі здрігнулася з радощів.

Міле́ді здрігну́лася з ра́дощів.


— Фе! Убити жінку! — відказав Араміс.

— Фе! Уби́ти жі́нку! — відказа́в Араміс.


Завзятий під ту чорну раду сільський люд зробився.

Завзя́тий під ту чо́рну ра́ду сільськи́й люд зроби́вся.


— Да що ж тобі заподіяли сі добрі люде? — питає Шрам.

— Да що ж тобі́ заподі́яли сі до́брі люде́? — пита́є Шрам.


Геть, кажу, оступись!

Геть, кажу́, оступи́сь!


— Вождь Джордж, — відповів шаман, низенько вклонившись йому.

— Вождь Джордж, — відпові́в шама́н, низе́нько вклони́вшись йому.


Потім схопились ліворуч та розчали знов грець, лютий, страшніший первого.

По́тім схопи́лись ліво́руч та розчали́ знов грець, лю́тий, страшні́ший пе́рвого.


— А що, як цей бідолашний граф та винний менше, ніж ви гадаєте?

— А що, як цей бідола́шний граф та ви́нний ме́нше, ніж ви гада́єте?


— Вона дуже горда.

— Вона́ ду́же го́рда.


Принесіть сюди вагу, і ми поділимось.

Принесі́ть сюди́ вагу́, і ми поділимо́сь.


— Ударити, — каже, — в раду.

— Уда́рити, — ка́же, — в ра́ду.


Бог позбавив їх розуму.

Бог позба́вив їх ро́зуму.


— Так, багато.

— Так, бага́то.


— От що зробив Іванець,— прийняв ізнов слово божий чоловік.

— От що зроби́в Іване́ць,— прийня́в ізнов сло́во бо́жий чолові́к.


— Але не тут! Зачекай у сінях!

— Але́ не тут! Зачека́й у сі́нях!


Біда з нею, що вона дуже відважна.

Біда́ з не́ю, що вона́ ду́же відва́жна.


— Так, благодать зійшла на вас, як допіру казав той пан.

— Так, благода́ть зійшла́ на вас, як допі́ру каза́в той пан.


— Це дуже важливо, — зауважив Д'Артаньян, — але це тільки погроза.

— Це ду́же важли́во, — заува́жив Д'Артаньян, — але́ це ті́льки погро́за.


Чи пам'ятаєте ви добре, що я казав вам, пані?

Чи пам'ята́єте ви до́бре, що я каза́в вам, па́ні?


Вдень мене сонце.

Вдень мене́ со́нце.


— І того не розумію, по що ти стріляв до того жида?

— І того́ не розумі́ю, по що ти стріля́в до того́ жи́да?


— Б'ють на сполох!

— Б'ють на спо́лох!


— Так, священик.

— Так, священик.


— Батьку мій рідний! — каже Сомко.

— Ба́тьку мій рі́дний! — ка́же Сомко́.


— Коло сотні.

— Ко́ло со́тні.


Психольоґія та симпатії їхні змінялися.

Психольоґія та симпа́тії ї́хні зміня́лися.


— Ах! — вилетіло з уст Олі.

— Ах! — ви́летіло з уст Олі.


— Ні! Сподіваюся, в присутності дами ви не насмілитеся втекти.

— Ні! Сподіва́юся, в прису́тності да́ми ви не насмі́литеся втекти́.


— Що, ніяково?

— Що, ні́я́ково?


Раптом загарчали собаки.

Ра́птом загарча́ли соба́ки.


Канцлер червонів і всміхався.

Ка́нцлер черво́нів і всміха́вся.


— Якимось дивом, пане.

— Яки́мось ди́вом, па́не.


— Чула від євнухів, що Хмельницький прибув з сином та пятьма товаришами.

— Чу́ла від є́внухів, що Хмельни́цький прибу́в з си́ном та пятьма́ това́ришами.


— Я чекав на нього сьогодні рано.

— Я чека́в на нього сього́дні ра́но.


Довгенько помовчав Брюховецький.

Довге́нько помо́вчав Брюхове́цький.


— Вас урятовано, — відповів молодий офіцер.

— Вас урято́вано, — відпові́в молоди́й офіце́р.


— Ви — гемон, посланий на землю, — сказав Атос.

— Ви — гемон, по́сланий на зе́млю, — сказа́в Атос.


Обидві жінки з хвилину обіймали одна одну.

Оби́дві жінки́ з хвили́ну обійма́ли одна́ одну́.


— Так, тільки о другій, — вклонився Д'Артаньян.

— Так, ті́льки о дру́гій, — вклони́вся Д'Артаньян.


— А що ж, — каже, — бгатці? Я свого зятя на всякому місті оберу гетьманом.

— А що ж, — ка́же, — бга́тці? Я свого́ зя́тя на вся́кому мі́сті оберу́ ге́тьманом.


Оповідаючи всім про те, що сталося, він лютував проти білих тварин.

Оповіда́ючи всім про те, що ста́лося, він лютува́в про́ти бі́лих твари́н.


Портос і Араміс перезирнулися, не розуміючи такої впевнености Атоса.

Портос і Араміс перезирну́лися, не розумі́ючи тако́ї впевнености Атоса.


— Правда ваша, — сказав Д'Артаньян.

— Пра́вда ва́ша, — сказа́в Д'Артаньян.


Він ходив на кухню, де лежав ваш камзол, і залишався там сам.

Він ходи́в на ку́хню, де лежа́в ваш камзо́л, і залиша́вся там сам.


Він міркував собі, що кожна людина з природи своєї лінива.

Він міркува́в собі́, що ко́жна люди́на з приро́ди своє́ї ліни́ва.


Коло четвертої рано приїхав лікар.

Ко́ло четве́ртої ра́но приї́хав лі́кар.


— Нехай зараз же прийде, якщо він вже повернувся.

— Неха́й за́раз же при́йде, якщо́ він вже поверну́вся.


— Умерла! Ви кажете — умерла?

— Уме́рла! Ви ка́жете — уме́рла?