Бліде світло ледве пробивалося крізь щілини брудного шатра.

Бліде сві́тло ле́две пробива́лося крізь щі́ли́ни брудно́го шатра́.


Прийде й на нашу юлицю празник.

При́йде й на на́шу ю́лицю пра́зник.


А канцлер звик до протоколів і чудово редагує їх.

А ка́нцлер звик до протоко́лів і чудо́во редагу́є їх.


— Пху! — аж плюнув з серця запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з се́рця запоро́жець.


І вона кинулася з кімнати.

І вона́ ки́нулася з кімна́ти.


Це щось незвичайне, що листи надходять самоходом.

Це щось незвича́йне, що листи́ надхо́дять самохо́дом.


Жінка сиділа на дзиглику перед коминком, що вже згасав.

Жі́нка сиді́ла на дзи́глику пе́ред ко́минком, що вже згаса́в.


Безтямного спровадили мене сюди.

Безтя́много спрова́дили мене́ сюди́.


— Поки я стеріг вікно, він стеріг двері.

— По́ки я стері́г вікно́, він стері́г две́рі.


— Слухайте! Ви ж бо божевільний.

— Слу́хайте! Ви ж бо божеві́льний.


— А вона від кого довідалась?

— А вона́ від кого дові́далась?


А проте й тут пішло досить легко.

А проте́ й тут пішло́ до́сить ле́гко.


Ми отаборилися коло Тахіна, але це не дійшло до нашої свідомости.

Ми ота́борилися ко́ло Тахіна, але́ це не дійшло́ до на́шої свідомости.


— Моя, пане офіцере.

— Моя́, па́не офіце́ре.


— Зрозуміло, не вчиню.

— Зрозумі́ло, не вчиню́.


— У тебе душа щира, козацька.

— У тебе́ душа́ щи́ра, коза́цька.


Видко, що ви приїхали здалека.

Ви́дко, що ви приї́хали зда́лека.


Мешканці міста не доймали віри своїм спільникам і тримали рушниці на поготові.

Ме́шканці мі́ста не дойма́ли ві́ри своїм́́́ спі́льникам і трима́ли рушни́ці на погото́ві.


— Це таки до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.

— Це таки́ до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.


От і почав Петро усе оповідати, як було в Паволочі.

От і поча́в Петро́ усе́ оповіда́ти, як було́ в Паволочі.


— Та хто ж її вкрав?

— Та хто ж її вкрав?


— Ви врятуєте Вкраїну!

— Ви вряту́єте Вкраї́ну!


Проте, іноді й спомини бувають болячі.

Проте́, і́ноді й спо́мини бува́ють боля́чі.


Та про те я машинально пішов за нею.

Та про те я машина́льно пішо́в за не́ю.


— Та вони не влучать в мене, — відказав Д'Артаньян.

— Та вони́ не влу́чать в мене́, — відказа́в Д'Артаньян.


— Так, так! Тепер скажіть, де мені знайти вас, щоб дурно не бігати?

— Так, так! Тепе́р скажі́ть, де мені́ знайти́ вас, щоб ду́рно не бі́гати?


Я був примушений на деякий час відмовитися від сутани.

Я був приму́шений на де́який час відмо́витися від сута́ни.


От як добре ще випили, витяг я з кишені ключі та й кинув їм вязку на стіл.

От як до́бре ще ви́пили, ви́тяг я з кише́ні ключі́ та й ки́нув їм вязку на стіл.


Знати було, що де далі йому робилося все гірше.

Зна́ти було́, що де да́лі йому роби́лося все гі́рше.


Д'Артаньян і Плянше скочили на коні й рушили в путь.

Д'Артаньян і Пля́нше ско́чили на ко́ні й ру́шили в путь.


— Чи дома пан осаул полковий? — поспитав у неї Шрам.

— Чи до́ма пан осаул полкови́й? — поспита́в у не́ї Шрам.


— Це ви хтіли мене бачити? — спитав мушкетер.

— Це ви хті́ли мене́ ба́чити? — спита́в мушкете́р.


У Гречок у М.

У Гре́чок у М.


Підійдіть до нього й відріжте два.

Підійді́ть до нього й відрі́жте два.


— Бережіться, — застерегла я, — я ославлю вас на цілий світ.

— Бережі́ться, — застерегла́ я, — я осла́влю вас на ці́лий світ.


Він обіцяв дати собак на призначений термін.

Він обіця́в да́ти соба́к на призна́чений те́рмін.


— Ви скидаєтеся на змовців.

— Ви скида́єтеся на змо́вців.


Добравшись до свого намету, Сомко зараз звелів позвать перед себе Вуяхевича.

Добра́вшись до свого́ наме́ту, Сомко за́раз звелі́в позвать пе́ред себе́ Вуяхевича.


Та в вас тут чимало таки назбиралось? Га?

Та в вас тут чима́ло таки́ назбира́лось? Га?


— Хто вам казав, що я плакала?

— Хто вам каза́в, що я пла́кала?


І кардинал пальцем вказав юнакові на стілець.

І кардина́л па́льцем вказа́в юнако́ві на стіле́ць.


— Без жодної гризоти, — сказав він.

— Без жо́дної гризо́ти, — сказа́в він.


— І добре робите, пане.

— І до́бре ро́бите, па́не.


Просто не трапилося такого випадку.

Про́сто не тра́пилося тако́го ви́падку.


— Хто знає? Та дарма! — сказала міледі, написавши назву на клапті паперу.

— Хто зна́є? Та дарма́! — сказа́ла міле́ді, написа́вши на́зву на кла́пті папе́ру.


Той, здавалося, був дуже заклопотаний.

Той, здава́лося, був ду́же заклопо́таний.


— Вісім днів, мілорде.

— Ві́сім днів, мілорде.


Щоправда, досі такого випадку не було.

Щопра́вда, до́сі тако́го ви́падку не було́.


— Нагода трапиться, — відказав Рошфор.

— Наго́да тра́питься, — відказа́в Рошфор.


Фелтон прийшов до адміралтійства, запорошений і облитий потом.

Фелтон прийшо́в до адміралті́йства, запоро́шений і обли́тий по́том.


Знахур, — дурень, вибрав не те, що треба.

Знаху́р, — ду́рень, ви́брав не те, що тре́ба.


, Ґустав нарешті скінчив гімназію, потративши на неї цілих чотирнадцять літ.

, Ґустав наре́шті скінчи́в гімна́зію, потра́тивши на не́ї ці́лих чотирна́дцять літ.


— Давай боротись або стрілятись на пістолях.

— Дава́й боро́тись або́ стріля́тись на пістоля́х.


І де ти сміятимешся, я байдужно здвигну раменами.

І де ти смія́тимешся, я байду́жно здвигну́ раменами.


І по цих словах кинув торбинку із золотом в річку.

І по цих слова́х ки́нув торби́нку із зо́лотом в рі́чку.


Вона жива, вона в манастирі, в небезпеці, в Стеней.

Вона́ жива́, вона́ в манастирі́, в небезпе́ці, в Стене́й.


— Яке? — спитав кавалерист.

— Яке́? — спита́в кавалери́ст.


Молодий мушкетер був у настрої, що допоміг би йому героїчно перейти на той світ.

Молоди́й мушкете́р був у на́строї, що допомі́г би йому герої́чно перейти́ на той світ.


— Ваша еміненція не так зрозуміла мої слова.

— Ва́ша еміне́нція не так зрозумі́ла мої́ слова́.


Це турбує мене не більше, як порожня пляшка.

Це турбу́є мене́ не бі́льше, як поро́жня пля́шка.


Давайте лиш млинців гарячих, а я ось пошаную гостей перчаківкою.

Дава́йте лиш млинці́в гаря́чих, а я ось пошаную го́сте́й перчаківкою.


Два рази ви за малим не загинули від руки вашої найближчої родички.

Два рази́ ви за мали́м не заги́нули від руки́ ва́шої найбли́жчої ро́дички.


Але страждати за нього, це — щастя.

Але́ стражда́ти за нього, це — ща́стя.


— А Бастилія? — спитав Араміс.

— А Басти́лія? — спита́в Араміс.


— Успокойтеся, діду, — мовив я.

— Успоко́йтеся, ді́ду, — мо́вив я.


— Ні я господар, ні я жебрак.

— Ні я госпо́дар, ні я жебра́к.


— Гаразд, — сказав шляхтич.

— Гара́зд, — сказа́в шля́хтич.


А втім висновки з міркувань крамаря були вже зроблені.

А втім ви́сновки з міркува́нь кра́маря були́ вже зро́блені.


Д'Артаньян мовчки вклонився.

Д'Артаньян мо́вчки вклони́вся.


Юнак залишався байдужий.

Юна́к залиша́вся байду́жий.


— Нехай, нехай! — каже ще один, ідучи мимо.

— Неха́й, неха́й! — ка́же ще оди́н, ідучи́ ми́мо.


Збережіть цю грамоту для себе, Д'Артаньяне.

Збережі́ть цю гра́моту для себе́, Д'Артаньяне.


— Ну, коли так, то добре! — сказав Тоньо.

— Ну, коли́ так, то до́бре! — сказа́в Тоньо.


Один на десять літ вистане.

Оди́н на де́сять літ ви́стане.


Я велів принести два келішки коньяку.

Я велі́в принести́ два келішки коньяку́.


По цих словах шум поза кабінетом набув сили вибуху.

По цих слова́х шум по́за кабіне́том набу́в си́ли ви́буху.


Володя підходить до мене нетвердим кроком.

Воло́дя підхо́дить до мене́ нетве́рдим кро́ком.


Люди з непритомними очима шукали людину, що принесла такі катастрофічні звістки.

Лю́ди з неприто́мними очи́ма шука́ли люди́ну, що принесла́ такі́ катастрофі́чні звістки́.


Гетьман махнув булавою.

Ге́тьман махну́в булаво́ю.


Я дістала якусь книжку і взялася читати.

Я діста́ла яку́сь кни́жку і взя́лася чита́ти.


— І ви не знали, що тут мешкає юнак?

— І ви не зна́ли, що тут ме́шкає юна́к?


— Я виграв п'ять пістолей в Араміса.

— Я ви́грав п'ять пістоле́й в Араміса.


— Та вжеж не бідак, пане.

— Та вжеж не біда́к, па́не.


— Запорожець запорожцеві не пара.

— Запоро́жець запоро́жцеві не па́ра.


Дуже добре для світа, що універсальности місис Епінґвелів не на все вистачає.

Ду́же до́бре для сві́та, що універсальности мі́сис Епінґвелів не на все вистача́є.


— Признання? — сполотнівши вимовила вона.

— Призна́ння? — сполотні́вши ви́мовила вона́.


І вона, знесилена, впала на груди молодого офіцера.

І вона́, знеси́лена, впа́ла на гру́ди молодо́го офіце́ра.


— Оце, де ми стоїмо, ліве крило табору.

— Оце́, де ми стоїмо́, лі́ве крило́ та́бору.


— Тоді Луї Савой не буде батьком моїх дітей.

— Тоді́ Луї́ Савой не бу́де ба́тьком мої́х діте́й.


— Ходім, — сказав він — я не хочу кидати тебе в такому становищі.

— Ходім, — сказа́в він — я не хо́чу ки́дати тебе́ в тако́му стано́вищі.


Вона не повинна розмовляти ні з ким, крім вас, якщо на те буде ваша ласка.

Вона́ не пови́нна розмовля́ти ні з ким, крім вас, якщо́ на те бу́де ва́ша ла́ска.


І вони обнялися, на цей раз од щирого серця й без задньої думки.

І вони́ обняли́ся, на цей раз од щи́рого се́рця й без за́дньої ду́мки.


— Будеш каятись, полковнику! — сказав Олекшич, сідаючи вже на коня.

— Бу́деш ка́ятись, полко́внику! — сказа́в Олекшич, сіда́ючи вже на коня́.


Шрам послав сина прочистити дорогу.

Шрам посла́в си́на прочи́стити доро́гу.


Не от так собі ходив Гава в неблизьку дорогу з Дрогобича до Старого Міста.

Не от так собі́ ходи́в Га́ва в неблизьку́ доро́гу з Дрого́бича до Старо́го Мі́ста.


— Качайте його! — наказав Бетліс.

— Кача́йте йо́го! — наказа́в Бетліс.


Урі поскидав з них мох під стіною і вийняв з лави три колоди.

Урі поскида́в з них мох під стіно́ю і ви́йняв з ла́ви три коло́ди.


— Візьміть! — сказала міледі, оддаючи Фелтонові торбинку, повну люїдорів.

— Візьмі́ть! — сказа́ла міле́ді, оддаючи́ Фелтонові торби́нку, по́вну люї́дорів.


Чимало було серед них і цинготних.

Чима́ло було́ се́ред них і цинго́тних.


Побачуся з Хмельницьким, тоді й обміркую, що вчинити.

Поба́чуся з Хмельни́цьким, тоді́ й обмірку́ю, що вчини́ти.


Але блюзнірство — то розлучати серця, що їх бог сотворив одне для одного.

Але́ блюзні́рство — то розлуча́ти серця́, що їх бог сотвори́в одне́ для одного́.


Крізь щілини віконниць не було видко ні іскри вогню.

Крізь щі́ли́ни віко́нниць не було́ видко ні і́скри вогню́.


Наспіла і вже минала осінь.

Наспі́ла і вже мина́ла о́сінь.


— Що зо мною? — прошептав він, важко переводячи дух.

— Що зо мно́ю? — прошепта́в він, ва́жко перево́дячи дух.


Буцім і не він, повів свого гостя оглядувати господарство.

Бу́цім і не він, пові́в свого́ го́стя оглядува́ти господа́рство.


Плянше удав з себе слугу, що шукає посади.

Пля́нше уда́в з себе́ слугу́, що шука́є поса́ди.


— То й не поважай, не злякаєш.

— То й не поважа́й, не зляка́єш.


— Так, це моє прізвище.

— Так, це моє́ прі́звище.


— Боже мій, як ви стурбовані.

— Бо́же мій, як ви стурбо́вані.


На світі сніги, морози, метелиця.

На сві́ті сніги́, моро́зи, мете́лиця.


— Ми пропали, — шепнув Д'Артаньян на вухо Атосові.

— Ми пропа́ли, — ше́пнув Д'Артаньян на ву́хо Ато́сові.


Атос тимчасом підійшов до Д'Артаньяна.

Атос тимча́сом підійшо́в до Д'Артаньяна.


Та Гава цим не знеохотився.

Та Га́ва цим не знеохо́тився.


Да й кашлянув, винивши кубок, і поглянув по всіх гостях, розгладжуючи вуси.

Да й ка́шлянув, ви́нивши ку́бок, і погля́нув по всіх го́стя́х, розгла́джуючи ву́си.


По їхніх серцях протікав струмок якогось божевілля.

По ї́хніх серця́х протіка́в струмо́к яко́гось божеві́лля.


— Ось вони, монсеньєр.

— Ось вони́, монсеньє́р.


Черногорець зараз кинувсь до свого побратима, а Леся до Петра.

Черногорець за́раз ки́нувсь до свого́ побрати́ма, а Ле́ся до Петра́.


— І я! — додав Араміс.

— І я! — дода́в Араміс.


Атос витяг шпаду й заступив йому дорогу.

Атос ви́тяг шпа́ду й заступи́в йому доро́гу.


Обидва в чорному знову вклонилися.

Оби́два в чо́рному зно́ву вклони́лися.


Її коханець уперто дививсь на неї.

Її коха́нець упе́рто диви́всь на не́ї.


Він переплив іще раз півперек виру, обмився добре і також виліз із води.

Він перепли́в іще́ раз півперек ви́ру, обми́вся до́бре і та́ко́ж ви́ліз із води́.


— Але, — вигукнув розбійник, — це тільки інший засіб вбити мене.

— Але́, — ви́гукнув розбі́йник, — це ті́льки і́нший за́сіб вби́ти мене́.


— Скажи, козаче, де мені знайти полковника Богуна?

— Скажи́, коза́че, де мені́ знайти́ полко́вника Богуна́?


Скажіть, що я залишив її в себе.

Скажі́ть, що я зали́ши́в її в себе́.


Васюта й руки попустив.

Васю́та й ру́ки попусти́в.


Якась дивна тиша обгорнула всіх.

Яка́сь ди́вна ти́ша обгорну́ла всіх.


— Мерщій, мерщій, — нетерпеливився Фелтон.

— Мерщі́й, мерщі́й, — нетерпели́вився Фелтон.


Хата, піч, подушки — ото вам і все щастє.

Ха́та, піч, подушки́ — ото́ вам і все щастє.


— Уся моя олива загинула.

— Уся́ моя́ оли́ва заги́нула.


А вражий запорожець аж за боки береться, регочучи.

А вра́жий запоро́жець аж за боки́ бере́ться, рего́чучи.


Піду одпочину трохи.

Піду́ одпочину тро́хи.


— Алеж я вас не знаю і не хочу! — скрикнула я до нього.

— Алеж я вас не зна́ю і не хо́чу! — скри́кнула я до нього.


Барабаш прокинувся, а на нього вже був направлений гострий спис Джеджалія.

Бараба́ш проки́нувся, а на нього вже був напра́влений го́стрий спис Джеджалія.


— Пийте тепер безпечніше, дорогії гості,— каже господар,— ляшка вас не отруїть.

— Пи́йте тепе́р безпе́чніше, дорогії го́сті,— ка́же госпо́дар,— ля́шка вас не отруї́ть.


Дивись, скільки возів коло хати! Ніхто не одцуравсь моїх хліба солі.

Диви́сь, скі́льки возі́в ко́ло ха́ти! Ніхто́ не одцуравсь мої́х хлі́ба со́лі.


А козакам і байдуже, тілько сміялись.

А козака́м і ба́йду́же, ті́лько смія́лись.


— Спитати, чи не потрібні мені гроші?

— Спита́ти, чи не потрі́бні мені́ гро́ші́?


Та помилка тривала недовго.

Та по́ми́лка трива́ла недо́вго.


Виїхали з Борзни.

Ви́їхали з Борзни́.


Біла, Дик, наскрізь біла.

Бі́ла, Дик, на́скрізь бі́ла.


Обличчя цієї молодої жінки було для міледі зовсім незнайоме.

Обли́ччя ціє́ї молодо́ї жі́нки було́ для міле́ді зо́всім незнайо́ме.


Бонасьє впізнав у них запис допиту, вчиненому йому в Бастилії.

Бонасьє впізна́в у них за́пис до́питу, вчи́неному йому в Басти́лії.


Володко похитав головою.

Воло́дко похита́в голово́ю.


— Ні, Атосе, ні.

— Ні, Атосе, ні.


— Так, пане, — ледве чутно відповів переляканий гість.

— Так, па́не, — ле́две чу́тно відпові́в переля́каний гість.


Харчові припаси в нас вийшли, і ми вже собак поїдали.

Харчові́ припа́си в нас ви́йшли, і ми вже соба́к поїда́ли.


— Га, то ходім, пошукаймо! — сказав Тоньо.

— Га, то ході́м, пошука́ймо! — сказа́в Тоньо.


Тюремники ввели Атоса.

Тюре́мники ввели́ Атоса.


— Рано ти, сину мій, ліг спочивати.

— Ра́но ти, си́ну мій, ліг спочива́ти.


— Плянше! — повторили Портос і Араміс.

— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.


А комісар тимчасом похапливо писав листа, на якого чекав секретар.

А коміса́р тимча́сом похапливо писа́в листа́, на яко́го чека́в секрета́р.


То була завітна мрія Д'Артаньяна, разом з бажанням розшукати пані Бонасьє.

То була́ заві́тна мрі́я Д'Артаньяна, ра́зом з бажа́нням розшука́ти па́ні Бонасьє.


— Якщо ви не скоритеся, ми примусимо вас.

— Якщо́ ви не ско́ритеся, ми приму́симо вас.


Аджеж це для мене страта.

Аджеж це для мене́ стра́та.


— Ви? — спитала міледі.

— Ви? — спита́ла міле́ді.


Листи ці були запечатані, захищені від непогоди.

Листи́ ці були́ запеча́тані, захи́щені від непого́ди.


Ганна Австрійська ступила крок назад і пополотніла.

Га́нна Австрі́йська ступи́ла крок наза́д і пополотніла.


найбільший здирщик, кожного облупить.

найбі́льший зди́рщик, ко́жного облу́пить.


Часом він хотів щось сказати.

Ча́сом він хоті́в щось сказа́ти.


— Про стан наших інтересів? — сказав він.

— Про стан на́ших інтере́сів? — сказа́в він.


— Ха, ха, ха! — засміялася вона.

— Ха, ха, ха! — засмія́лася вона́.


— І вибрався кудись.

— І ви́брався куди́сь.


Вони не досягали.

Вони́ не досяга́ли.


Той кинув коршмареві дві чи три срібних монети й поскакав слідом за своїм паном.

Той ки́нув коршма́реві дві чи три срі́бних моне́ти й поскака́в слі́дом́ за свої́м́́́ па́ном.


А Шраму було не по нутру.

А Шра́му було́ не по нутру́.


Дарма, що раніш покликано ювілера, перший з'явився секретар.

Дарма́, що рані́ш покли́кано ювіле́ра, пе́рший з'яви́вся секрета́р.


— Та що, куме, коло нього панькаєш? — сказав хтось ізбоку товстим голосом.

— Та що, ку́ме, ко́ло нього па́нькаєш? — сказа́в хтось ізбо́ку товсти́м го́лосом.


Зиґмунта, що припровадив їх туди, закували разом з іншими.

Зиґмунта, що припрова́див їх туди́, закува́ли ра́зом з і́ншими.


Лише ви один не вмієте дочекати до остаточної весняної промивки.

Лише́ ви оди́н не вмі́єте дочека́ти до остато́чної весня́но́ї проми́вки.


— Друже мій, ви говорите, як втілене богослів'я.

— Дру́же мій, ви гово́рите, як вті́лене богослі́в'я.


— Я дав тобі слово, — і тепер вдруге дарую тобі життя.

— Я дав тобі́ сло́во, — і тепе́р вдру́ге дару́ю тобі́ життя́.


І Староміський справді підписався.

І Староміський спра́вді підписа́вся.


— І добре так.

— І до́бре так.


— Король наказує, ваша величність.

— Коро́ль нака́зує, ва́ша вели́чність.


Кардинал і собі не попускав свого.

Кардина́л і собі́ не попуска́в свого́.


— Продати діяманта, — відповів Араміс.

— Прода́ти діяманта, — відпові́в Араміс.


Вони звикли сами за себе турбуватися.

Вони́ зви́кли сами́ за себе́ турбува́тися.


Будь ласка, залишіть нас.

Будь ла́ска, залиші́ть нас.


А внизу готівка, книжечки податкові і банкові.

А внизу́ готі́вка, книжечки́ податко́ві і ба́нкові.


На возі з ним іще півдесятка міщан.

На во́зі з ним іще́ півдесятка міща́н.


— Вам треба мапу?

— Вам тре́ба ма́пу?


— Невжеж ми задавили всіх до одного? — спитав Атос.

— Невже́ж ми задави́ли всіх до одного́? — спита́в Атос.


Вона чекає на мене там далеко, у кращій країні.

Вона́ чека́є на мене́ там дале́ко, у кра́щій краї́ні.


— Ну, але що ж я вам пораджу? — майже крізь сльози скрикнув Гава.

— Ну, але́ що ж я вам пора́джу? — ма́йже крізь сльо́зи скри́кнув Га́ва.


Дужі й білі.

Ду́жі й бі́лі.


Він виправдав би протекцію, що її ви мені ласкаво пропонуєте.

Він ви́правдав би проте́кцію, що її ви мені́ ласка́во пропону́єте.


З цілої купи хутрів серед човна підвелась місис Сейзер в усій своїй красі.

З ці́лої ку́пи ху́трів се́ред човна́ підвела́сь мі́сис Сейзер в усі́й свої́й красі́.


— От іще помана не поліно, зовсім подібне до щуки!

— От іще́ пома́на не полі́но, зо́всім поді́бне до щу́ки!


Гетьман зліз з коня.

Ге́тьман зліз з коня́.


Як такій і не позичити.

Як такі́й і не пози́чити.


Ще мене страх не зовсім покинув.

Ще мене́ страх не зо́всім поки́нув.


Здивовавсь Петро і звелів зараз собі коня сідлати.

Здивова́всь Петро́ і звелі́в за́раз собі́ коня́ сідла́ти.


Дейвід Пейн засміявся, стежачи за молодою індіянкою, що побігла до хатини.

Дейвід Пейн засмія́вся, сте́жачи за молодо́ю індія́нкою, що побі́гла до хати́ни.


Міледі кинулась до нього.

Міле́ді ки́нулась до нього.


Ех, бабська натура! А ще просять — зостанься з ними жити.

Ех, ба́бська нату́ра! А ще про́сять — зостанься з ними жи́ти.


— Якби я мав сумнів у вашому коханні, я не сказав би цього.

— Якби́ я мав су́мнів у ва́шому коха́нні, я не сказа́в би цього́.


Він не вперше це відчував, — з давнього досвіду знав, що наближається спокуса.

Він не впе́рше це відчува́в, — з да́внього до́свіду знав, що наближа́ється споку́са.


— Алеж ти, прецінь, досі живо займався такими ділами і афішувався навіть.

— Алеж ти, пре́цінь, до́сі жи́во займа́вся таки́ми діла́ми і афішува́вся на́віть.


— Я буду вам щиро вдячний, якщо ви мене відпустите, — промовив містер Тейлор.

— Я бу́ду вам щи́ро вдя́чний, якщо́ ви мене́ відпу́стите, — промо́вив мі́стер Те́йлор.


— Я сам, любий Атос, — мовив тоді Д'Артаньян.

— Я сам, лю́бий Атос, — мо́вив тоді́ Д'Артаньян.


— Годі, годі! — почувся за дверима спокійний голос Атоса.

— Го́ді, го́ді! — почу́вся за двери́ма спокі́йний го́лос Ато́са.


Тепер жодне фізичне тіло не поділяло їх.

Тепе́р жо́дне фізи́чне ті́ло не поділя́ло їх.


Кардинал знає все.

Кардина́л зна́є все.


— А мабуть, що ні, — мовив, ніби сам до себе, другий.

— А ма́бу́ть, що ні, — мо́вив, ні́би сам до себе́, дру́гий.


— Маєте рацію, капітане, — відповів Д'Артаньян.

— Ма́єте ра́цію, капіта́не, — відпові́в Д'Артаньян.


Сім день після того бився Богун з ляхами невпинно.

Сім день пі́сля того́ би́вся Богу́н з ля́хами невпи́нно.


— Ми вже приїхали.

— Ми вже приї́хали.


Так чи сяк, а я душитиму, доки не скажете, де мій пісок.

Так чи сяк, а я души́тиму, до́ки не ска́жете, де мій пісо́к.


Скочив до вікна, але вікно було темне.

Ско́чив до вікна́, але́ вікно́ було́ те́мне.


Заграй підо мною.

Загра́й підо мно́ю.


— Ось і наші книдлі йдуть! — сказав Владко над Кеслеровим тапчаном.

— Ось і на́ші кни́длі йдуть! — сказа́в Владко над Кеслеровим тапча́ном.


Тут Кент почув скрип саней, що їхали мокрим снігом.

Тут Кент почу́в скрип сане́й, що ї́хали мо́крим сні́гом.


— Спершу заслужіть це щастя.

— Спе́ршу заслужі́ть це ща́стя.


Я зволікся з ліжка, босими ногами пішов до дверей і відчинив.

Я зволі́кся з лі́жка, бо́сими нога́ми пішо́в до двере́й і відчини́в.


Портос схилив голову на ознаку того, що згоджується з цим.

Портос схили́в го́лову на озна́ку того́, що зго́джується з цим.


Я встала і обернулася лицем до них.

Я вста́ла і оберну́лася лице́м до них.


Одкрию тобі, панотче, чого отеє я в Києві.

Одкрию тобі́, панотче, чого́ оте́є я в Ки́єві.


— Он як! А як же вам пощастило втекти?

— Он як! А як же вам пощасти́ло втекти́?


Аж ось вона знов увійшла в світлицю.

Аж ось вона́ знов увійшла́ в світли́цю.


З цими словами, вона побігла до карети, що заздалегідь повернула назад.

З ци́ми слова́ми, вона́ побі́гла до каре́ти, що заздалегі́дь поверну́ла наза́д.


Зіпхнули й князя з думними дяками, як поперлись.

Зіпхну́ли й кня́зя з ду́мними дя́ками, як попе́рлись.


Вовкун поклонився Тоньові.

Вовку́н поклони́вся Тоньові.


Пробачити вам, монсеньєр! Подумайте, що ви говорите!

Проба́чити вам, монсеньє́р! Поду́майте, що ви гово́рите!


— Дайте мені подивитися.

— Да́йте мені́ подиви́тися.


Біль пристосував петлю так, щоб гудз як раз прийшовся під ліве вішалникове вухо.

Біль пристосува́в петлю́ так, щоб гудз як раз прийшо́вся під лі́ве вішалникове ву́хо.


— Хіба ж так стояла справа? — невпевнено спитав король.

— Хіба́ ж так стоя́ла спра́ва? — невпе́внено спита́в коро́ль.


— А я хіба що ж тобі кажу? Хіба куди тебе веду?

— А я хіба́ що ж тобі́ кажу́? Хіба́ куди́ тебе́ веду́?


— Я до слова виконаю ваше доручення, мілорде.

— Я до сло́ва ви́конаю ва́ше дору́чення, мілорде.


— Ви мене ще не знаєте.

— Ви мене́ ще не зна́єте.


— Сміливого ворога хан поважає.

— Сміли́вого во́рога хан поважа́є.


Я мав за честь доповісти вашій еміненції, що мерзотники були п'яні.

Я мав за честь допові́сти́ ва́шій еміне́нції, що мерзо́тники були́ п'я́ні.


Старий Сарабрин міг легко потішитися.

Стари́й Сарабри́н міг ле́гко поті́шитися.


Я дивлюся на нього, не змигаючи.

Я дивлю́ся на нього, не змига́ючи.


— Через те ще дужче треба Хмельницького пожаліти й допомогти йому.

— Че́рез те ще ду́жче тре́ба Хмельни́цького пожалі́ти й допомогти́ йому.


Те ж саме влаштоване було для королеви й для дружини президента.

Те ж са́ме влашто́ване було́ для короле́ви й для дружи́ни президе́нта.


Увійшов і зараз запер двері.

Увійшо́в і за́раз запер две́рі.


Ви хотіли її вбити.

Ви хоті́ли її вби́ти.


— Як то чого, аджеж ти велів мені йти!

— Як то чого́, адже́ж ти велі́в мені́ йти!


Тут було б небезпечно.

Тут було́ б небезпе́чно.


— Із божка! — каже Шрам.

— Із божка́! — ка́же Шрам.


— Невжеж це він грав ролю?

— Невже́ж це він грав ро́лю?


— Треба вам знати, що я пристав до революційного гурту.

— Тре́ба вам зна́ти, що я приста́в до революці́йного гу́рту.


— Вовчий Зуб перед веде! — стиха промовив до Джой поліцейський поручник.

— Во́вчий Зуб пе́ред веде́! — сти́ха промо́вив до Джой поліце́йський пору́чник.


Д'Артаньян ніжно поцілував її.

Д'Артаньян ні́жно поцілува́в її.


Я коло себе людей не держу.

Я ко́ло себе́ люде́й не держу́.


— Бо веселіше з ним було.

— Бо веселі́ше з ним було́.


— Тут неможна.

— Тут немо́жна.


Я в усьому винний перед вами.

Я в усьо́му ви́нний пе́ред вами.


— Так, так! — каже гірко Сомко.

— Так, так! — ка́же гі́рко Сомко.


Вони то й стануть у великій пригоді майбутньому переможцеві.

Вони́ то й ста́нуть у вели́кій приго́ді майбу́тньому перемо́жцеві.


— Міледі тобі скаже.

— Міле́ді тобі́ ска́же.


— Всі до одного подалися вниз до Давсона.

— Всі до одного́ подали́ся вниз до Давсона.


Ти вільний до сьомої вечора.

Ти ві́льний до сьо́мої ве́чора.


Він підвів її, міцно стиснувши руку.

Він підві́в її, мі́цно сти́снувши ру́ку.


— Чи ти не Дмитро Верша? — спитав вів.

— Чи ти не Дмитро́ Верша? — спита́в вів.


Багато бувало ріжних випадків.

Бага́то бува́ло рі́жних ви́падків.


Це годиться для чоловіків випещених, подібних до жінок.

Це годи́ться для чоловікі́в ви́пещених, поді́бних до жіно́к.


І через що? А через те, що твоя жінка сивашка.

І че́рез що? А че́рез те, що твоя́ жі́нка сива́шка.


— У вас все буде, мадам.

— У вас все бу́де, мада́м.


Він увійшов у супроводі замаскованої людини, сам у машкарі.

Він увійшо́в у су́проводі замаско́ваної люди́ни, сам у машкарі́.


— Чи годиться ж мені вигубляти своїх людей за Вкраїну? — міркував хан.

— Чи годи́ться ж мені́ вигубля́ти свої́х люде́й за Вкраї́ну? — міркува́в хан.


— Не забувайте, він уже помер!

— Не забува́йте, він уже́ поме́р!


— Ось відповідь од вашої кузини, пане Арамісе.

— Ось ві́дповідь од ва́шої кузи́ни, па́не Арамісе.


Правда ж, Портосе, ми їмо коня, та ще, мабуть, з попоною.

Пра́вда ж, Портосе, ми їмо́ коня́, та ще, ма́бу́ть, з попо́ною.


— Є єдиний спосіб, дуже простий й дуже природний.

— Є єди́ний спо́сіб, ду́же про́сти́й й ду́же приро́дний.


Шкодую, що не попередив вас давніш.

Шкоду́ю, що не попере́див вас давніш.


— Тут, щоб хоч до якого такого ладу дійти, треба кілька день попрацювати.

— Тут, щоб хоч до яко́го тако́го ла́ду дійти́, тре́ба кі́лька день попрацюва́ти.


— Ну, і що ж?

— Ну, і що ж?


Ця жінка — шпигун кардиналів.

Ця жі́нка — шпигу́н кардина́лів.


— Я була на два кроки від вас, пане, — відповіла жінка.

— Я була́ на два кро́ки від вас, па́не, — відповіла́ жі́нка.


Дивуюсь навіть і вам.

Диву́юсь на́віть і вам.


— А чується біль?

— А чу́ється біль?


Мов сновиди ходили довкола опустілої хати та ревли з голоду і зі страху.

Мов снови́ди ходи́ли довко́ла опусті́лої ха́ти та ревли з го́лоду і зі стра́ху́.


То дуже глупа історія.

То ду́же глу́па істо́рія.


— Про що? — спитав Д'Артаньян, бачивши, що пані Бонасьє не наважається кінчати.

— Про що? — спита́в Д'Артаньян, ба́чивши, що па́ні Бонасьє не наважа́ється кінча́ти.


— Спитай її сам, звідки! Я такої пишної панни не зумію й зайняти.

— Спита́й її сам, зві́дки! Я тако́ї пи́шної па́нни не зумі́ю й зайня́ти.


— Та від кого він вам прийшовся, Атосе?

— Та від кого він вам прийшо́вся, Атосе?


— На кого ж саме маєте ви підозру?

— На кого ж са́ме ма́єте ви підо́зру?


— А що ж він, бгате, вкоїв? — питає Черевань.

— А що ж він, бга́те, вко́їв? — пита́є Черева́нь.


— Ввійдіть сюди, пане офіцере.

— Ввійді́ть сюди́, па́не офіце́ре.


Ну, ну, цікаво, чим то покаже себе той Генрись.

Ну, ну, ціка́во, чим то пока́же себе́ той Генри́сь.


— Та це ж не відповідь.

— Та це ж не ві́дповідь.


Пані Бонасьє впала в крісло, не мавши змоги зробити жодного руху.

Па́ні Бонасьє впа́ла в крі́сло, не ма́вши змо́ги зроби́ти жо́дного ру́ху.


Формальностей не додержуються при першій зустрічі у тих пустельних нетрях.

Формальностей не доде́ржуються при пе́ршій зу́стрічі у тих пусте́льних не́трях.


І Портос повернув папір Д'Артаньянові.

І Портос поверну́в папі́р Д'Артаньянові.


Воно приваблює мене.

Воно́ прива́блює мене́.


— Що ж ти відповів?

— Що ж ти відпові́в?


— Відповідайте, або вам доведеться дорого заплатити за ваше неслухнянство.

— Відповіда́йте, або́ вам доведе́ться до́рого заплати́ти за ва́ше неслухня́нство.


Обличчя її здавалось таким гарним, делікатним, а тіло вражало своєю силою.

Обли́ччя її здава́лось таки́м га́рним, деліка́тним, а ті́ло вража́ло своє́ю си́лою.


Один із молодих індійців схопив списа і став напоготові.

Оди́н із молоди́х інді́йців схопи́в спи́са і став напогото́ві.


— Так! Бачу, бачу! — каже сам до себе Шрам.

— Так! Ба́чу, ба́чу! — ка́же сам до себе́ Шрам.


Дійшла нарешті черга й до селян.

Дійшла́ наре́шті че́рга́ й до селя́н.


— Взагалі, — казав він, — порад просять, щоб не слухати їх.

— Взагалі́, — каза́в він, — пора́д про́сять, щоб не слу́хати їх.


Що ж то був за Шрам такий і як се він був разом піп і полковник?

Що ж то був за Шрам таки́й і як се він був ра́зом піп і полко́вник?


Сподобавсь, видимо, козак дівчині.

Сподо́бавсь, ви́ди́мо, коза́к ді́вчи́ні.


У Московщині він зроду такої хуги не бачив.

У Моско́вщині він зро́ду тако́ї ху́ги не ба́чив.


Можна було думати, що Атос зачарований.

Мо́жна було́ ду́мати, що Атос зачаро́ваний.


По добрих десятьох мінутах дід Гарасим зачав знову.

По до́брих десятьо́х мі́нутах дід Гара́сим зача́в зно́ву.


Нехай тоді радує собі хто хоче!

Неха́й тоді́ ра́дує собі́ хто хо́че!


Подумайте ж сами, що я пережила!

Поду́майте ж сами́, що я пережила́!


Я сьогодні написала листа.

Я сього́дні написа́ла листа́.


А втім, правда ваша, мені потрібна відпустка.

А втім, пра́вда ва́ша, мені́ потрі́бна відпу́стка.


Воно було мокре і від вогню аж парувало.

Воно́ було́ мо́кре і від вогню́ аж парува́ло.


— Вас посилає вельможна особа, вельможна особа чекає на вас.

— Вас посила́є вельмо́жна осо́ба, вельмо́жна осо́ба чека́є на вас.


— Після, — зауважив Д'Артаньян.

— Пі́сля, — заува́жив Д'Артаньян.


— Не турбуйтеся! Це я вам обіцяю.

— Не турбу́йтеся! Це я вам обіця́ю.


— Краще довідаймось, чого цей халамидник хоче.

— Кра́ще дові́даймось, чого́ цей халами́дник хо́че.


А тому він старався, як каже в своїх записках Рішельє, таїти її якомога довше.

А тому́ він стара́вся, як ка́же в свої́х записка́х Рішельє́, таї́ти її якомо́га до́вше.


— Що ж тоді цікаво? Мій арешт?

— Що ж тоді́ ціка́во? Мій аре́шт?


— Хто ж саме?

— Хто ж са́ме?


— Всемогущий Аллах, — надсилу промовляв він, — кличе мене до себе.

— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.


— Що там таке? — запитав Борис, приступаючи ще ближче.

— Що там таке́? — запита́в Бори́с, приступа́ючи ще бли́жче.


Свідоцтва дуже гарні.

Свідо́цтва ду́же га́рні.


Останні слова виявляли жахливу підозру.

Оста́нні слова́ виявля́ли жахли́ву підо́зру.


— Отже, королева буде вам ще більше вдячна, знаючи про це.

— О́тже, короле́ва бу́де вам ще бі́льше вдя́чна, зна́ючи про це.


Вона з нашої породи, і ми повинні вважати на неї.

Вона́ з на́шої поро́ди, і ми пови́нні вважа́ти на не́ї.


Наше діло — здобувати золото, а потім залишити цю прокляту від бога країну.

На́ше ді́ло — здобува́ти зо́лото, а по́тім зали́ши́ти цю про́кля́ту від бо́га краї́ну.


Атос перескочив через огорожу в два чи три фути заввишки й підійшов до вікна.

Атос переско́чив че́рез огоро́жу в два чи три фу́ти завви́шки й підійшо́в до вікна́.


Вони чудово знають мене й захищені панцерем проти моєї зброї.

Вони́ чудо́во зна́ють мене́ й захи́щені панцере́м про́ти моє́ї збро́ї.


Не рація йти проти народніх звичаїв, коли не чуєшся на силі.

Не ра́ція йти про́ти наро́дніх зви́чаїв, коли́ не чу́єшся на си́лі.


— Як! — вигукнув він, ще більше здивований.

— Як! — ви́гукнув він, ще бі́льше здиво́ваний.


А Йосько вже перед мінутою був вільний.

А Йосько вже пе́ред мі́нутою був ві́льний.


Цієї хвилини скрипки сповістили про початок балету.

Ціє́ї хвили́ни скри́пки сповісти́ли про поча́ток бале́ту.


Це був їхній останній відпочинок.

Це був ї́хній оста́нній відпочи́нок.


— Іродова душа! — крикне йому Петро.

— Іродова душа́! — кри́кне йому Петро́.


Вона опам'яталась, але дивилася на нього безнадійно.

Вона́ опам'ята́лась, але́ диви́лася на нього безнаді́йно.


Хіба не знаєш, що се таке? Знай нас, панів! От воно що! Сказано — кармазини.

Хіба́ не зна́єш, що се таке́? Знай нас, пані́в! От воно́ що! Ска́зано — кармазини.


— А чого він чекає? — спитав другий.

— А чого́ він чека́є? — спита́в дру́гий.


— Да в Батурин же, до навісного діда Васюти.

— Да в Бату́рин же, до наві́сно́го ді́да Васю́ти.


— А що ж з ним сталося?

— А що ж з ним ста́лося?


— Пані, — спитав Атос, — ради бога, скажіть, чия ця порожня склянка?

— Па́ні, — спита́в Атос, — ра́ди бо́га, скажі́ть, чия́ ця поро́жня скля́нка?


Якісь вороги, якісь скажені собаки, якісь дикі звірі.

Які́сь вороги́, які́сь скаже́ні соба́ки, які́сь ди́кі зві́рі.


Міледі вгадала правильно.

Міле́ді вгада́ла пра́вильно.


— А я баранячу палядвицю, — сказав Портос.

— А я бара́нячу палядвицю, — сказа́в Портос.


— І я! — приєднався Портос.

— І я! — приєдна́вся Портос.


Як і передбачав Атос, кардинал не забарився зійти вниз.

Як і передбача́в Атос, кардина́л не забари́вся зійти́ вниз.


Ще, може, не зовсім лихо.

Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.


— А, ви таки прокинулись, мадам? — сказав він.

— А, ви таки́ проки́нулись, мада́м? — сказа́в він.


— О першій вночі вона ще не поверталася.

— О пе́ршій вночі́ вона́ ще не поверта́лася.


— Я підкріпляюся, — сказав Портос, — підживлююсь.

— Я підкріпля́юся, — сказа́в Портос, — піджи́влююсь.


І він разом із Плянше скочив у човен.

І він ра́зом із Пля́нше ско́чив у чо́вен.


Мушу, не видержу довше.

Му́шу, не ви́держу до́вше.


Всі поскидали шапки.

Всі поскида́ли шапки́.


Двоє льокаїв вели міледі, тримаючи її за руки.

Дво́є льокаїв вели́ міле́ді, трима́ючи її за ру́ки.


Хіба ж неправда? Не добре це.

Хіба́ ж непра́вда? Не до́бре це.


— Ось я вам дам краще діло до розмови.

— Ось я вам дам кра́ще ді́ло до розмо́ви.


По жінку вже не час було вертатися, — разом із корчмою згоріла на вугіль.

По жі́нку вже не час було́ верта́тися, — ра́зом із ко́рчмо́ю́ згорі́ла на ву́гіль.


І тоді відчував, як голова йде йому обертом.

І тоді́ відчува́в, як голова́ йде йому о́бертом.


Дуже добре для світа, що універсальности місис Епінґвелів не на все вистачає.

Ду́же до́бре для сві́та, що універсальности мі́сис Епінґвелів не на все вистача́є.


— Він узивав її міледі!

— Він узива́в її міле́ді!


Тревій поштиво вклонився, радий, але з домішкою опаски.

Тревій пошти́во вклони́вся, ра́дий, але́ з до́мішкою опа́ски.


— Міледі, — помимрив Д'Артаньян і знову зомлів.

— Міле́ді, — поми́мрив Д'Артаньян і зно́ву зомлі́в.


— Не думайте, що я зачеплю вас, чи ваше прокляте золото.

— Не ду́майте, що я зачеплю́ вас, чи ва́ше про́кля́те зо́лото.


— Це ще тільки передня валка.

— Це ще ті́льки пере́дня ва́лка.


— Такі жінки, як я, не плачуть.

— Такі́ жінки́, як я, не пла́чуть.


— Та я ж вам уже казав, що її викрадено.

— Та я ж вам уже́ каза́в, що її ви́крадено.


— І ці навіски, — додала пані Бонасьє, — треба повернути.

— І ці наві́ски, — додала́ па́ні Бонасьє, — тре́ба поверну́ти.


Роботу і для нього якунебудь винайдемо.

Робо́ту і для нього якунебудь ви́найдемо.


Я, бачилось, навіть не любив її так, як люблять закохані.

Я, ба́чилось, на́віть не люби́в її так, як лю́блять зако́хані.


Власне тепер уже бачив він, що залишатися тут нема чого.

Вла́сне тепе́р уже́ ба́чив він, що залиша́тися тут нема́ чого́.


— Далеко йдемо.

— Дале́ко йдемо́.


Ховаючись за бруствер, вони підійшли до бастіону на сто кроків.

Хова́ючись за бру́ствер, вони́ підійшли́ до бастіо́ну на сто кро́ків.


Плянше подався до вулиці Голубника, а Д'Артаньян на вулицю Феру.

Пля́нше пода́вся до ву́лиці Голубника́, а Д'Артаньян на ву́лицю Фе́ру.


— Цілі й неушкоджені.

— Ці́лі й неушко́джені.


Проте на цей поклик гетьмана люди йшли вже не з таким захопленням, як позаторік.

Проте́ на цей по́клик ге́тьмана лю́ди йшли вже не з таки́м захо́пленням, як поза́торік.


— Ну, так, за всі п'ять кіп.

— Ну, так, за всі п'ять кіп.


Згадавши про Ґассі, я поглянув на Тиллі.

Згада́вши про Ґассі, я погля́нув на Ти́ллі.


Вогонь у печі марно змагався з темрявою і, нарешті, зовсім погас.

Вого́нь у пе́чі ма́рно змага́вся з те́мрявою і, наре́шті, зо́всім пога́с.


Чи він вам заважає, чи що? Чи, може, вам дуже сподобався? Скажіть, будь ласка.

Чи він вам заважа́є, чи що? Чи, мо́же, вам ду́же сподо́бався? Скажі́ть, будь ла́ска.


Рано снідали разом.

Ра́но сні́дали ра́зом.


Що сили, біг далі.

Що си́ли, біг да́лі.


Ось ви обидва гарні хазяї, ви не те, що я.

Ось ви оби́два га́рні хазя́ї́, ви не те, що я.


— Іздалось! — аж крикнув коваль.

— Ізда́лось! — аж кри́кнув кова́ль.


Атос і незнайомий перекинулися кількома словами.

Атос і незнайо́мий переки́нулися кількома́ слова́ми.


— І ви закохані?

— І ви зако́хані?


— Але так кажуть дзиґарі, а їм слід вірити, — відповів Д'Артаньян.

— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.


Ви позбудетеся клопоту, а може що й для мене капне.

Ви позбу́детеся кло́поту, а мо́же що й для мене́ ка́пне.


Що це таке? Щука не рушається з місця, але надслухує.

Що це таке́? Щу́ка не руша́ється з мі́сця, але́ надслу́хує.


— Як їх узивають?

— Як їх узива́ють?


— Ось воно що! — І я відвернувся, наче це мене не цікавило.

— Ось воно́ що! — І я відверну́вся, на́че це мене́ не ціка́вило.


— А вже ж привезе.

— А вже ж привезе́.


Змагачі наближались до межі, міцно затиснувши в руках свої заяви й кілки.

Змагачі́ наближа́лись до межі́, мі́цно зати́снувши в рука́х свої́ зая́ви й кілки́.


Богун мусив дати їй листа.

Богу́н му́сив да́ти їй листа́.


— Ви не зробите цього, Д'Артаньяне, — зимно відповів йому Атос.

— Ви не зро́бите цього́, Д'Артаньяне, — зи́мно відпові́в йому Атос.


Той тілько мовчки похитав головою.

Той ті́лько мо́вчки похита́в голово́ю.


У ворогів збився гармидер.

У ворогі́в зби́вся гарми́дер.


— А ваша пораза?

— А ва́ша пора́за?


Серце не витримало.

Се́рце не ви́тримало.


— Хто вона? — звідався коршмар.

— Хто вона́? — зві́дався коршма́р.


— Батьку ти наш, Іване Мартиновичу! — озвались запорожці.

— Ба́тьку ти наш, Іва́не Марти́новичу! — озва́лись запоро́жці.


— Я їх матиму десяток.

— Я їх ма́тиму деся́ток.


Раптом Фелтон зупинився.

Ра́птом Фелтон зупини́вся.


Ось як стоїть тепер справа.

Ось як стої́ть тепе́р спра́ва.


Слухай і ти, Параско, бо це й до тебе річ.

Слу́хай і ти, Параско, бо це й до тебе́ річ.


Ми мовчали хвилину.

Ми мовча́ли хвили́ну.


Та мабуть не знаєш, як тямлю.

Та ма́бу́ть не зна́єш, як тя́млю.


— А то чому?

— А то чому́?


— Що ж, для нас то все одно.

— Що ж, для нас то все одно́.


— Побалакаймо краще про щось інше, коли вам це не буде неприємно.

— Побала́каймо кра́ще про щось і́нше, коли́ вам це не бу́де неприє́мно.


— А куди ж ви, пане? Куди?

— А куди́ ж ви, па́не? Куди́?


На чолі одної став він сам, другу доручив Арамісові, третю — Портосові.

На чолі́ одно́ї став він сам, дру́гу доручи́в Арамісові, тре́тю — Портосові.


Нехай наш казан закипить іще й з другого боку, щоб ізварилась каша.

Неха́й наш каза́н закипи́ть іще́ й з дру́гого бо́ку, щоб ізвари́лась ка́ша.


— Тому я й згадав про свою хатину.

— Тому́ я й згада́в про свою́ хати́ну.


Так говорив Василь Невольник.

Так говори́в Васи́ль Нево́льник.


— Чи не хочете ви покликати лікаря? — спитала жінка.

— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.


З баркасу дали відповідь.

З барка́су дали́ ві́дповідь.


— Бережіться, пані, — холоднокровно зауважив юнак, — ви розіб'єтесь.

— Бережі́ться, па́ні, — холоднокро́вно заува́жив юна́к, — ви розіб'єте́сь.


Гречки були давнього українського роду.

Гре́чки були́ да́внього украї́нського ро́ду.


Тим рухомим табором кермував військовий осавул з Київа, Гурський.

Тим рухо́мим та́бором кермува́в військо́ви́й осавул з Київа, Гу́рський.


От хоч би й отсей Кирило Тур.

От хоч би й отсей Кири́ло Тур.


— Тому, що я придумав тут ще один ґешефт.

— Тому́, що я приду́мав тут ще оди́н ґеше́фт.


Ніч проминула досить спокійно.

Ніч промину́ла до́сить спокі́йно.


Чи не правда?

Чи не пра́вда?


Зрадів же він тоді страшенно.

Зраді́в же він тоді́ страше́нно.


— А це для вас!

— А це для вас!


Він був блідіший, ніж завжди, з щільно стиснутими губами.

Він був бліді́ший, ніж за́вжди́, з щі́льно сти́снутими губа́ми.


— Знаєш, Мариночко, до хана приїхали гості з вашого краю, з України?

— Зна́єш, Мари́ночко, до ха́на приї́хали го́сті з ва́шого кра́ю, з Украї́ни?


Хоть стріляй, хоть рубай, лізуть наче скажені.

Хоть стріля́й, хоть руба́й, лі́зуть на́че скаже́ні.


— Нехай так — сказав драгун.

— Неха́й так — сказа́в драгу́н.


— Може взяти чіпці і не заплатити.

— Мо́же взя́ти чіпці́ і не заплати́ти.


Незнайомий на декілька хвилин заглибився в метикування.

Незнайо́мий на де́кілька хвили́н загли́бився в метикува́ння.


Секретар застав Б'юкенгема перед столом в опочивальні.

Секрета́р заста́в Б'юкенгема пе́ред столо́м в опочива́льні.


— Думав і я гордо да несито, поки смерть не заглянула мені в вічі.

— Ду́мав і я го́рдо да неси́то, по́ки смерть не загля́нула мені́ в ві́чі.


Був дуже уважний.

Був ду́же ува́жний.


— Лорд Вінтер.

— Лорд Вінтер.


Так ваша думка?

Так ва́ша ду́мка?


Тоді знову посідали на сані.

Тоді́ зно́ву посіда́ли на са́ні.


— Нащо ж ти їм тут здався?

— На́що ж ти їм тут зда́вся?


Десь иноді завиє, або загавкає собака.

Десь иноді завиє́, або́ зага́вкає соба́ка.


Ти схаменешся, дурню, та тільки тоді, як буде вже пізно.

Ти схамене́шся, ду́рню, та ті́льки тоді́, як бу́де вже пі́зно.


Але бачите — ось я приїхала.

Але́ ба́чите — ось я приї́хала.


Дозвольте мені випити у вас склянку води.

Дозво́льте мені́ ви́пити у вас скля́нку води́.


Капелюх одлетів на десять кроків.

Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.


Це я, Массіно, я мала би право нарікати на тебе, проклясти тебе.

Це я, Массіно, я ма́ла би пра́во наріка́ти на тебе́, прокля́сти тебе́.


— Не на те, щоб Сомко гетьмановав, а на те, щоб правда узяла верх над кривдою!

— Не на те, щоб Сомко гетьмановав, а на те, щоб пра́вда узя́ла верх над кри́вдою!


— До побачення — відказав Атос, жестом наказуючи Грімо відкоркувати нову пляшку.

— До поба́чення — відказа́в Атос, же́стом нака́зуючи Грі́мо відкоркува́ти нову́ пля́шку.


З весни, аж до жнив, не було дощу.

З весни́, аж до жнив, не було́ дощу́.


— Ми стверджуємо це — одними устами промовили Портос і Араміс.

— Ми стве́рджуємо це — одни́ми уста́ми промо́вили Портос і Араміс.


— Чи вірите ви в привиди? — спитав Портоса Атос.

— Чи ві́рите ви в при́види? — спита́в Портоса Атос.


Хто не в кармазинах, того й за стіл не посадять.

Хто не в кармази́нах, того́ й за стіл не поса́дять.


Кожний собачий рух ще більше допомагав душити нещасного матроса.

Ко́жний соба́чий рух ще бі́льше допомага́в души́ти неща́сного матро́са.


— Хіба ця жінка молода й вродлива? — спитав кардинал, дещо хвилюючись.

— Хіба́ ця жі́нка молода́ й вродли́ва? — спита́в кардина́л, де́що хвилю́ючись.


— Цих розкошів можете зазнати й ви, люб'язний Арамісе, бо один з цих коней ваш.

— Цих розко́шів мо́жете зазна́ти й ви, люб'я́зний Арамісе, бо оди́н з цих ко́ней ваш.


— Ця справа обходить більше вашу величність, ніж мене, — відповів кардинал.

— Ця спра́ва обхо́дить бі́льше ва́шу вели́чність, ніж мене́, — відпові́в кардина́л.


— Та в чому ж річ, пане? — нетерпляче питав Д'Артаньян.

— Та в чому́ ж річ, па́не? — нетерпля́че пита́в Д'Артаньян.


Мої руки тримтять ще дужче, як уперед.

Мої́ ру́ки тримтя́ть ще ду́жче, як упере́д.


Мушкетери салютували Бікара своїми шпадами, а потім поклали їх у піхви.

Мушкете́ри салютува́ли Бікара свої́ми шпа́дами, а по́тім покла́ли їх у пі́хви.


— Не про гаремні новини я питаю — менї вадить їх слухати.

— Не про гаре́мні нови́ни я пита́ю — менї ва́дить їх слу́хати.


На другий день Іслам Гірей почав кашляти і став хворіти.

На дру́гий день Ісла́м Гірей поча́в ка́шляти і став хворі́ти.


Ну, але тепер бувайте здорові.

Ну, але́ тепе́р бува́йте здоро́ві.


— Е, серденько, все таки то для мене недобре афішуватися на таких зібраннях.

— Е, серде́нько, все таки́ то для мене́ недо́бре афішува́тися на таки́х зібра́ннях.


Вже ж не хто сей один, як той сердега Петро Шраменко.

Вже ж не хто сей оди́н, як той серде́га Петро́ Шраменко.


— А чи ти певний цього?

— А чи ти пе́вний цього́?


По жінку вже не час було вертатися, — разом із корчмою згоріла на вугіль.

По жі́нку вже не час було́ верта́тися, — ра́зом із ко́рчмо́ю́ згорі́ла на ву́гіль.


— Так, дуже весела, дуже весела! Ха, ха, ха!

— Так, ду́же весе́ла, ду́же весе́ла! Ха, ха, ха!


Скоро тоді ж таки взяв він собі за хазяйку Параску Корніївну.

Ско́ро тоді́ ж таки́ взяв він собі́ за хазя́йку Пара́ску Корніївну.


Ганжі та Джеджалію пощастило ще дужче.

Га́нжі та Джеджа́лію пощасти́ло ще ду́жче.


— Бідне сотворіння, а мене на дно потягло! Ні, замучу до смерти.

— Бі́дне сотворі́ння, а мене́ на дно потягло́! Ні, заму́чу до смерти.


— До мене, пане ґвардійце! Я уб'ю вас.

— До мене́, па́не ґвардійце! Я уб'ю́ вас.


— Гаразд! О першій! — відказав Д'Артаньян, повертаючи за ріг вулиці.

— Гара́зд! О пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян, поверта́ючи за ріг ву́лиці.


— А куди ж ви примістите мене на цей час?

— А куди́ ж ви примі́стите мене́ на цей час?


— Вибачте, що я був з числа ваших гнобителів.

— Ви́бачте, що я був з числа́ ва́ших гноби́телів.


— Та хто саме? — спитав Атос.

— Та хто са́ме? — спита́в Атос.


— Я помру, виконуючи свій обов'язок.

— Я помру́, вико́нуючи свій обо́в'язок.


Цього не знаю.

Цього́ не зна́ю.


— Готов! — сказав твердо Ґава.

— Гото́в! — сказа́в тве́рдо Ґава.


Ви добре знаєте умову між вами, Атосом і мною.

Ви до́бре зна́єте умо́ву між вами, Атосом і мно́ю.


Здається, падаючи, — трішки нерішуче вів далі Атос, — він зламав собі ногу.

Здає́ться, па́даючи, — трі́шки нерішу́че вів да́лі Атос, — він злама́в собі́ но́гу.


— Дуже скоро, — відповів він, — але дня точно не пригадую.

— Ду́же ско́ро, — відпові́в він, — але́ дня то́чно не прига́дую.


Він стояв сумний та німий, як могила.

Він стоя́в сумни́й та німи́й, як моги́ла.


Я подзвонив і розпорядився, а потім обернувся до неї.

Я подзвони́в і розпоряди́вся, а по́тім оберну́вся до не́ї.


— Тепер це справа не пильна.

— Тепе́р це спра́ва не пи́льна.


Вони сіли на коней й безгучно вирушили.

Вони́ сі́ли на ко́ней й безгу́чно ви́рушили.


А було тоді на що там задивитись.

А було́ тоді́ на що там задиви́тись.


Їдьте слідом зо мною.

Ї́дьте слі́дом́ зо мно́ю.


— А що саме він розповідає? — самодовільним тоном спитав Портос.

— А що са́ме він розповіда́є? — самодові́льним то́ном спита́в Портос.


Оставсь Петро, як остуджений.

Оставсь Петро́, як осту́джений.


Д'Артаньян пригнувся до шиї коня, аби бачити все, залишаючись незримим.

Д'Артаньян пригну́вся до ши́ї коня́, аби́ ба́чити все, залиша́ючись незри́мим.


З нашого вигляду мають зрозуміти, що ми вельможні особи.

З на́шого ви́гляду ма́ють зрозумі́ти, що ми вельмо́жні осо́би.


— Ідіть до своєї кімнати, — сказала вона пані Бонасьє.

— Іді́ть до своє́ї кімна́ти, — сказа́ла вона́ па́ні Бонасьє.


— Що я вам за вуйцьо? От постеліть тому хлопчиськові.

— Що я вам за вуйцьо? От постелі́ть тому́ хлопчи́ськові.


Да й ні на часиночку не дав собі одпочинку.

Да й ні на часиночку не дав собі́ одпочи́нку.


Ласкава ігуменя, звичайно, дала дозвіл, і для початку вони мали вечеряти разом.

Ласка́ва ігу́меня, звича́йно, дала́ до́звіл, і для поча́тку вони́ ма́ли вече́ряти ра́зом.


— До Лондону.

— До Ло́ндону.


— Бачиш, що не татаре, то і впускай.

— Ба́чиш, що не тата́ре, то і впуска́й.


— Слухайте, Джой.

— Слу́хайте, Джой.


За сто мір корму він платив по п'ятдесят доларів і більше.

За сто мір ко́рму він плати́в по п'ятдеся́т до́ларів і бі́льше.


— Хто в Гвинтовки, а я поїду просто до Васюти.

— Хто в Гвинтовки, а я пої́ду про́сто до Васю́ти.


— Тепер я пропав, — і механічно, не чинивши ніякого опору, пішов за вартою.

— Тепе́р я пропа́в, — і механі́чно, не чини́вши нія́кого о́пору, пішо́в за ва́ртою.


Коли знялася по селах завірюха, оба і дядько й небіж поїхали з дому.

Ко́ли зняла́ся по се́лах завірю́ха, оба́ і дя́дько й не́біж пої́хали з до́му.


Від щирого серця бажаю вам успіху, якщо це вам до вподоби.

Від щи́рого се́рця бажа́ю вам у́спіху, якщо́ це вам до вподо́би.


Минуло ще з пів року.

Мину́ло ще з пів ро́ку.


І, не дожидаючись одповіді, насунув шапку да й потяг із хати.

І, не дожидаючись о́дповіді, насу́нув ша́пку да й по́тяг із ха́ти.


Д'Артаньян заскреготів зубами.

Д'Артаньян заскреготі́в зуба́ми.


Щоб розвязати її, доля, з ласки своєї, дала одну вказівку.

Щоб розвяза́ти її, до́ля, з ла́ски своє́ї, дала́ одну́ вказі́вку.


Д'Артаньян розказав усе.

Д'Артаньян розказа́в усе́.


Виїхали з пущі на поле, аж уже на сході сонця зоря перемагає місяць.

Ви́їхали з пу́щі на по́ле, аж уже́ на схо́ді со́нця зоря́ перемага́є мі́сяць.


Привик я до них, і пізніше став я їх виручати в пильнуванню гусей.

Привик я до них, і пізні́ше став я їх вируча́ти в пильнува́нню гусе́й.


— Так, сер, не раз я робив це в себе у божій країні.

— Так, сер, не раз я роби́в це в себе́ у бо́жій краї́ні.


— Ви дуже милий та люб'язний хлопець, — сказала пані Бонасьє.

— Ви ду́же ми́лий та люб'я́зний хло́пець, — сказа́ла па́ні Бонасьє.


— Так, сір, тепер він знайшов гідного супротивника!

— Так, сір, тепе́р він знайшо́в гі́дного супроти́вника!


Що ви там бачите?

Що ви там ба́чите?


— Правда, мій дорогий, що тобі уже надокучило так довго чекати?

— Пра́вда, мій дороги́й, що тобі́ уже́ надоку́чило так до́вго чека́ти?


— Зглянься на Бога! — злякано скрикнув євнух.

— Згля́нься на Бо́га! — зля́кано скри́кнув є́внух.


— Як то за мої чіпці?

— Як то за мої́ чіпці́?


— Та от бач! — кажуть.

— Та от бач! — ка́жуть.


Я читав ті документи і дивувався.

Я чита́в ті докуме́нти і дивува́вся.


— Ідіть кожен до себе, — ще раз запропонував Атос, — і дайте мені волю.

— Іді́ть ко́жен до себе́, — ще раз запропонува́в Атос, — і да́йте мені́ во́лю.


— Хтонебудь з дам супроводжав її?

— Хтонебудь з дам супроводжа́в її?


Ви ж розумієте, яке було жахливе становище.

Ви ж розумі́єте, яке́ було́ жахли́ве стано́вище.


— А прийдете з зброєю, то битимуся з вами на смерть, як і до цього бився.

— А при́йдете з збро́єю, то би́тимуся з вами на смерть, як і до цього́ би́вся.


— А ось і другий.

— А ось і дру́гий.


— В мене,— каже,— одна дорога по всьому світу.

— В мене́,— ка́же,— одна́ доро́га по всьо́му сві́ту.


Через кілька годин пришкутильгав і Джеф.

Че́рез кі́лька годи́н пришкутильгав і Джеф.


Той замість відповіді притакнув головою.

Той за́мість ві́дповіді притакну́в голово́ю.


— Вона й він.

— Вона́ й він.


Палаючий вогонь, червоне залізо, залізо ката, тавро на лівому плечі.

Пала́ючий вого́нь, черво́не залі́зо, залі́зо ка́та, тавро́ на лі́вому плечі́.


— Е, ні, куме, — перебив йому другий.

— Е, ні, ку́ме, — переби́в йому дру́гий.


Почав же він так само, як і ви.

Поча́в же він так са́мо, як і ви.


Плянше, Грімо, Мускетон і Базен негайно пішли.

Пля́нше, Грі́мо, Мускетон і Базен нега́йно пішли́.


— Аякже! Готові й спаковані.

— Ая́кже! Гото́ві й спако́вані.


Трохи згодом Д'ртаньян уклонився, готовий слухати.

Тро́хи зго́дом Д'ртаньян уклони́вся, гото́вий слу́хати.


— Проте, я хотів би добре зрозуміти її! — вкинув слово Портос.

— Проте́, я хоті́в би до́бре зрозумі́ти її! — вки́нув сло́во Портос.


Опинившись у в'язниці, міледі вдалась у страшенну тугу.

Опини́вшись у в'язни́ці, міле́ді вдала́сь у страше́нну ту́гу.


Хлопці лишилися після батька, як на пожарищі.

Хло́пці лиши́лися пі́сля ба́тька, як на пожа́рищі.


— Як? Що ви хочете сказати?

— Як? Що ви хо́чете сказа́ти?


Це був просторий кабінет.

Це був просто́рий кабіне́т.


— І до того, ще поранений в плече.

— І до того́, ще пора́нений в плече́.


— Нехай собі їде.

— Неха́й собі́ ї́де.


У нього вийшло вже інше діло.

У нього ви́йшло вже і́нше ді́ло.


Якщо мало, то додам ще унцій шість — сім золота і зайву рушницю з набоями.

Якщо́ ма́ло, то дода́м ще у́нцій шість — сім зо́лота і за́йву рушни́цю з набо́ями.


Старий дуже тішився, що знайшов такого гарного практиканта.

Стари́й ду́же ті́шився, що знайшо́в тако́го га́рного практика́нта.


— Ой, болить!

— Ой, боли́ть!


— Ви цілком упевнені, що це не він? — спитала вона.

— Ви цілко́м упе́внені, що це не він? — спита́ла вона́.


Так собі, наче горбатий дід.

Так собі́, на́че горба́тий дід.


Матір божа! Він відрядив мене з собаками в далеку путь, щоб мати можливість.

Ма́тір бо́жа! Він відряди́в мене́ з соба́ками в дале́ку путь, щоб ма́ти можли́вість.


Це був постріл з гармати.

Це був по́стріл з гарма́ти.


Сільські хлопці були ліпші для мене.

Сільські́ хло́пці були́ лі́пші для мене́.


— Що таке? Про кого ви кажете? Сподіваюся не про мою жінку.

— Що таке́? Про кого ви ка́жете? Сподіва́юся не про мою́ жі́нку.


Вірю або не вірю, а так собі.

Ві́рю або́ не ві́рю, а так собі́.


Що там зо мною робили, як мене вчили говорити, того не буду оповідати.

Що там зо мно́ю роби́ли, як мене́ вчи́ли говори́ти, того́ не бу́ду оповіда́ти.


Веселий і негнівливий був собі пан.

Весе́лий і негнівли́вий був собі́ пан.


Гічкок раптом підвівся на весь свій зріст.

Гічкок ра́птом підві́вся на весь свій зріст.


Моримуха Опанас, тямиш?

Мориму́ха Опана́с, тя́миш?


Тільки Атос од часу до часу підводив голову.

Ті́льки Атос од ча́су до ча́су підво́див го́лову.


— Завтра? Куди саме?

— За́втра? Куди́ са́ме?


— Це було б важко, — додав Араміс.

— Це було́ б ва́жко, — дода́в Араміс.


— А чому ж у нього так мало купують?

— А чому́ ж у нього так ма́ло купу́ють?


— О, я знаю, — відповіла міледі.

— О, я зна́ю, — відповіла́ міле́ді.


Вбивати вже не будемо, а тільки повісимо, от і все.

Вбива́ти вже не бу́демо, а ті́льки пові́симо, от і все.


Я тут майже, як полонянка.

Я тут ма́йже, як полоня́нка.


— Скалічений! Ха, ха, ха! — засміявся Едмунд.

— Скалі́чений! Ха, ха, ха! — засмія́вся Едму́нд.


— Набути багато грошей? — спитав Бонасьє з гримаскою.

— Набу́ти бага́то грошей? — спита́в Бонасьє з грима́скою.


— А оце й ви, пане кардинале, зраджуєте мене, сперечаючись.

— А оце́ й ви, па́не кардина́ле, зра́джуєте мене́, спереча́ючись.


А млинці важні! Нічого сказати, важні млинці!

А млинці́ ва́жні! Ні́чого сказа́ти, ва́жні млинці́!


— Від кардинала?

— Від кардина́ла?


За довголітнє життя в М.

За довголі́тнє життя́ в М.


— А ти справді пойняв мені віри? — каже Кирило Тур.

— А ти спра́вді пойня́в мені́ ві́ри? — ка́же Кири́ло Тур.


Покоївка скочила на підножку, і карета покотила.

Покої́вка ско́чила на підно́жку, і каре́та покоти́ла.


Не однаку долю дала.

Не одна́ку до́лю дала́.


— До якої саме?

— До яко́ї са́ме?


Портос плакав, Араміс рукою указував на небо, Атос перехристився.

Портос пла́кав, Араміс руко́ю ука́зував на не́бо, Атос перехристи́вся.


— Ох, швидко сі гевали зроблять вас гамаликами! — сказав тоді батько Пугач.

— Ох, шви́дко сі гевали зро́блять вас гамаликами! — сказа́в тоді́ ба́тько Пу́гач.


Промінь страшенної радости, як блискавка, промайнув в очах міледі.

Про́мінь страше́нної радости, як бли́скавка, промайну́в в оча́х міле́ді.


— А коли ж саме? — глузливо спитав ґвардієць.

— А коли́ ж са́ме? — глузли́во спита́в ґварді́єць.


Татари налякалися великого польського війська і втекли.

Тата́ри наляка́лися вели́кого по́льського ві́йська і втекли́.


— Стійте! Тепер пішло.

— Сті́йте! Тепе́р пішло́.


Рошфор на хвилину замислився.

Рошфо́р на хвили́ну зами́слився.


Вони умовились стрінутись коло манастиря Босих Кармелітів.

Вони́ умо́вились стріну́тись ко́ло манастиря́ Бо́сих Кармелі́тів.


— Що ж ви йому сказали?

— Що ж ви йому сказа́ли?


Міледі заспівала з ще більшим надхненням.

Міле́ді заспіва́ла з ще бі́льшим надхне́нням.


Два коти в одному мішку не помиряться.

Два коти́ в одному́ мішку́ не поми́ряться.


От одчинились ворота.

От одчини́лись воро́та.


Він мав їх у себе на возику.

Він мав їх у себе́ на во́зику.


На чому ми спинилися?

На чому́ ми спини́лися?


Вона хотіла побачитись з цією жінкою, побалакати з нею.

Вона́ хоті́ла поба́читись з ціє́ю жі́нкою, побала́кати з не́ю.


А ви, ви чоловіки й сидите отут, склавши руки, боячись вітру й дощу.

А ви, ви чоловіки́ й сидите́ оту́т, скла́вши ру́ки, боячи́сь ві́тру й дощу́.


— Та невже ж це правда, Массіно, — запитуєш ти.

— Та невже́ ж це пра́вда, Массіно, — запи́туєш ти.


— Присягаюся вам.

— Присяга́юся вам.


За це не турбуйся.

За це не турбу́йся.


Любив мене, мати, запорожець,.

Люби́в мене́, ма́ти, запоро́жець,.


— Ні, в Росії установляли закони не пани, а цар та урядовці.

— Ні, в Росі́ї установля́ли зако́ни не пани́, а цар та урядо́вці.


Він розпочав розмову про погоду.

Він розпоча́в розмо́ву про пого́ду.


Навколо їх закрутився дим, а гострий град зашмагав по тілу.

Навко́ло їх закрути́вся дим, а го́стрий град зашмага́в по ті́лу.


Буде з нас і того, що потанцьовали днів зо два з запорожцями.

Бу́де з нас і того́, що потанцьовали днів зо два з запоро́жцями.


— Ура! Чарівна дамо! — згукнув капітан.

— Ура́! Чарівна́ дамо́! — згукну́в капіта́н.


Томмі, бережи її завжди.

Томмі, бережи́ її за́вжди́.


Ті каліки й рішучий лист Богуна зробили вплив на Хмельницького.

Ті калі́ки й рішу́чий лист Богуна́ зроби́ли вплив на Хмельни́цького.


Він був без капелюха, із шпадою при боці й смикав у руках хусточку.

Він був без капелю́ха, із шпа́дою при бо́ці й сми́кав у рука́х ху́сточку.


Він застав її в чудовому гуморі.

Він заста́в її в чудо́вому гу́морі.


На щастя буря почала вщухати, а втім море ще лютувало.

На ща́стя бу́ря почала́ вщуха́ти, а втім мо́ре ще лютува́ло.


— Позвольте вам представитися, — сказав я, знов наближаючися до нього.

— Позво́льте вам предста́витися, — сказа́в я, знов наближа́ючися до нього.


— Усі ковбаси пообгризено.

— Усі́ ковбаси́ пообгри́зено.


З мене досить і совісти.

З мене́ до́сить і сові́сти.


— Манюсю моя!

— Маню́сю моя́!


Крамар бачив уже себе на шляху до шаноби й багатства.

Кра́ма́р ба́чив уже́ себе́ на шляху́ до шано́би й бага́тства.


— Так, у цьому готелі.

— Так, у цьо́му́ готе́лі.


— А що ж воно таке?

— А що ж воно́ таке́?


А ви що робитимете?

А ви що роби́тимете?


— Боронь, Боже, мене від того! — сказав він.

— Боро́нь, Бо́же, мене́ від того́! — сказа́в він.


Дик Гемфриз швидко засилив нитку у голку.

Дик Гемфри́з шви́дко заси́лив ни́тку у го́лку.


Кирило Тур аж зуби зціпив, щоб пе стогнати, як почали оддирати й од тіла.

Кири́ло Тур аж зу́би зці́пив, щоб пе стогнати, як почали́ оддирати й од тіла.


По їх січовому розуму, ніщо на світі не стоїть ні радості, ні печалі.

По їх січово́му ро́зуму, ніщо́ на сві́ті не стої́ть ні ра́дості, ні печа́лі.


— А хто ця інша особа? — спитала міледі — чи не можете ви назвати її?

— А хто ця і́нша осо́ба? — спита́ла міле́ді — чи не мо́жете ви назва́ти її?


— І я так само, — додав Верц.

— І я так са́мо, — дода́в Верц.


Ні найменшого хвилювання.

Ні найме́ншого хвилюва́ння.


— У нього священик з Мондідьє та настоятель манастиря єзуїтів з Ам'єну.

— У нього священик з Мондідьє та настоя́тель манастиря́ єзуї́тів з Ам'єну.


— Отже, ви будете?

— О́тже, ви бу́дете?


— Клопоту багато, а пожитку мало.

— Кло́поту бага́то, а пожи́тку ма́ло.


Поволі гомін позаду затихав.

Пово́лі го́мін поза́ду затиха́в.


Так мов би з лісової гущавини нараз вийшов на лісову пожежу.

Так мов би з лісово́ї гуща́вини на́раз ви́йшов на лісову́ поже́жу.


А признайтеся, за кого ви прийняли мене, побачивши вперше?

А призна́йтеся, за кого ви прийняли́ мене́, поба́чивши впе́рше?


Хіба ми не слуги їх величностей?

Хіба́ ми не слу́ги їх величностей?


— Що сказати твоїй паніматці? — питається ще раз Петро.

— Що сказа́ти твої́й паніматці? — пита́ється ще раз Петро́.


Генрись уже не лишав мене вдень, але сидів при мені, пильнував мене.

Генрись уже́ не лиша́в мене́ вдень, але́ сиді́в при мені́, пильнува́в мене́.


Бідна так і брязнулась об землю.

Бі́дна так і бря́знулась об зе́млю.


— Який ти дурненький! І не вгадав.

— Яки́й ти дурне́нький! І не вгада́в.


Міледі підвелася з крісла.

Міле́ді підвела́ся з крі́сла.


Як будуть родичатися зі значними панами, то й їхній рід значнішим зробиться.

Як бу́дуть родича́тися зі значни́ми пана́ми, то й ї́хній рід значні́шим зро́биться.


Показав це батькові, розтолкував, і старий аж за голову взявся.

Показа́в це ба́тькові, розтолкува́в, і стари́й аж за го́лову взя́вся.


— А що ж би ви гадали?

— А що ж би ви гада́ли?


— А мій господар казав, що мене запакують на десять літ до криміналу.

— А мій госпо́дар каза́в, що мене́ запаку́ють на де́сять літ до криміна́лу.


Ось бачите, як я звіряюсь на вас.

Ось ба́чите, як я звіря́юсь на вас.


— Як отеє тебе господь сюди заніс?— питає Шрам.

— Як оте́є тебе́ госпо́дь сюди́ зані́с?— пита́є Шрам.


— Я вас ображаю?! — повторив лорд Вінтер із зневагою в тоні.

— Я вас обража́ю?! — повтори́в лорд Вінтер із знева́гою в то́ні.


На диво була в Череваня дочка, да й годі.

На ди́во була́ в Череваня дочка́, да й го́ді.


Для багатьох із них Карен Сейзер була найістотнішим фактом.

Для багатьо́х із них Карен Сейзер була́ найісто́тнішим фа́ктом.


— А ви звідкіля? — спитав Богун.

— А ви звідкіля́? — спита́в Богу́н.


— О, не бійся, доню, циганка вміє ховати!

— О, не бі́йся, до́ню, цига́нка вмі́є хова́ти!


— Я буду з ними розмовляти! — власно сказала Марина.

— Я бу́ду з ними розмовля́ти! — вла́сно сказа́ла Мари́на.


Нічиє ймення не згадувалось.

Нічиє́ йме́ння не зга́дувалось.


— І ти ймеш йому віри?

— І ти ймеш йому ві́ри?


Первий запорожець був здоровенний козарлюга.

Пе́рвий запоро́жець був здорове́нний козарлюга.


— А тобі що до того? — відповіла вона різко, — Їдемо, куди я хочу.

— А тобі́ що до того́? — відповіла́ вона́ рі́зко, — Ї́демо, куди́ я хо́чу.


На щастя, якийсь жебрак підійшов до нього попросити милостині.

На ща́стя, яки́йсь жебра́к підійшо́в до нього попроси́ти ми́лостині.


— На Форзькі води?

— На Форзькі во́ди?


— Яким ви дорожите ще більше, як мені здається, ніж я своїм.

— Яки́м ви дорожите́ ще бі́льше, як мені́ здає́ться, ніж я свої́м́́́.


Жінка слухняно чинила волю свого білого господаря.

Жі́нка слухня́но чини́ла во́лю свого́ бі́лого госпо́даря.


Тоді відразу всі звели очі на мене, бо мали мене за досвідченого мандрівника.

Тоді́ відра́зу всі звели́ о́чі на мене́, бо ма́ли мене́ за досві́дченого мандрі́вника́.


— Чи бачиш, що тут у нас діється?

— Чи ба́чиш, що тут у нас ді́ється?


Лорд Вінтер рвав на собі волосся.

Лорд Вінтер рвав на собі́ воло́сся.


— Ні, запевняю вас! Я натрапив на ваш слід цілком випадково.

— Ні, запевня́ю вас! Я натра́пив на ваш слід цілко́м випадко́во.


— І два таких влучних Бернажу.

— І два таки́х влу́чних Бернажу.


А я вам за той час буду щось казати.

А я вам за той час бу́ду щось каза́ти.


Він упав навколішки, схопив цю руку й шанобливо доторкнувся до неї губами.

Він упа́в навко́лішки, схопи́в цю ру́ку й шанобли́во доторкну́вся до не́ї губа́ми.


Це — їхня релігія, і нам до цього ніякісінького діла.

Це — ї́хня релі́гія, і нам до цього́ ніякі́сінького ді́ла.


Чого він хоче від нас? І як він сміє говорити з тобою так, як зі своїм слугою?

Чого́ він хо́че від нас? І як він смі́є говори́ти з тобо́ю так, як зі свої́м́́́ слуго́ю?


— Служниця, здається, має дуже гарний стиль, — недбало зауважив посланець.

— Служни́ця, здає́ться, ма́є ду́же га́рний стиль, — недба́ло заува́жив послане́ць.


А тепер, по троьх роках розлуки, що скажеш?

А тепе́р, по троьх ро́ка́х розлу́ки, що ска́жеш?


Маєте передати мені щось?

Ма́єте переда́ти мені́ щось?


Нарешті я почула, як відчиняються двері.

Наре́шті я почу́ла, як відчиня́ються две́рі.


— Ідіть собі, — відказала міледі, — я не люблю мудрувань.

— Іді́ть собі́, — відказа́ла міле́ді, — я не люблю́ мудрува́нь.


Цур їм із їх скоками! Поїдьмо боржій у Печорський, а то не застанем на службу.

Цур їм із їх ско́ками! Пої́дьмо боржі́й у Печорський, а то не заста́нем на слу́жбу.


— Я звичайно вертаю в п'ятницю, а іноді буваю в місті й по два рази до тижня.

— Я звича́йно верта́ю в п'я́тницю, а і́ноді бува́ю в мі́сті й по два рази́ до ти́жня.


Тільки тоді ми важили лише своїми грішми, а тепер ризикуємо нашими головами.

Ті́льки тоді́ ми ва́жили лише́ свої́ми грішми, а тепе́р ризику́ємо на́шими го́ловами.


— Дай, нехай їм придивлюся, — кажу і витягую руку.

— Дай, неха́й їм придивлю́ся, — кажу́ і витя́гую ру́ку.


Д'Артаньянові дали чин ляйтенанта.

Д'Артаньянові дали́ чин ляйтенанта.


Лорд Вінтер гадав, що Атос збожеволів.

Лорд Вінтер гада́в, що Атос збожево́лів.


Льокаїв зараз же послали по Портоса та Араміса і ознайомили їх зі станом речей.

Льокаїв за́раз же посла́ли по Портоса та Араміса і ознайо́мили їх зі ста́ном рече́й.


Майже цілком уже з'їв.

Ма́йже цілко́м уже́ з'їв.


Чисто театральний ефект.

Чи́сто театра́льний ефе́кт.


— Ой, боже мій, боже мій! — скрикнула пані Бонасьє.

— Ой, бо́же мій, бо́же мій! — скри́кнула па́ні Бонасьє.


— Боже мій!

— Бо́же мій!


Найзнатніші та найбагатші дворяни намагаються вступити до неї, і не можуть.

Найзнатні́ші та найбага́тші дворя́ни намага́ються вступи́ти до не́ї, і не мо́жуть.


Дбають добрі люди за нас грішних, щоб ми не нудьгували.

Дба́ють до́брі лю́ди за нас грі́шних, щоб ми не нудьгува́ли.


— Товариші! — промовив він, усміхаючись.

— Това́риші! — промо́вив він, усміха́ючись.


Чи не треба захопити чогось з собою?

Чи не тре́ба захопи́ти чого́сь з собо́ю?


— Мої роки — роки безрозумних надій, монсеньєр, — відповів Д'Артаньян.

— Мої́ ро́ки́ — ро́ки́ безрозу́мних наді́й, монсеньє́р, — відпові́в Д'Артаньян.


— Життя не ласкаве з багатьох причин.

— Життя́ не ласка́ве з багатьо́х причи́н.


— Візьміть, мій дорогий, впишіть своє ім'я й будьте добрий начальник для мене.

— Візьмі́ть, мій дороги́й, впиші́ть своє́ ім'я́ й бу́дьте до́брий нача́льник для мене́.


Прибувши туди, вони побачили і причину заворушення.

Прибу́вши туди́, вони́ поба́чили і причи́ну завору́шення.


Д'Артаньян чимраз більше закохувався в міледі й щодня приходив до неї.

Д'Артаньян чимра́з бі́льше зако́хувався в міле́ді й щодня́ прихо́див до не́ї.


Розмова повернула на веселе.

Розмо́ва поверну́ла на весе́ле.


— Вічная память, — почулося серед натовпу і багато з людей поскидали шапки.

— Вічная память, — почу́лося се́ред на́товпу і бага́то з люде́й поскида́ли шапки́.


— Ідіть, я вам наказую.

— Іді́ть, я вам нака́зую.


Генрись кинувся на софу і захріп відразу.

Генри́сь ки́нувся на со́фу і захріп відра́зу.


Галаслива й цікава юрба збільшувалася щохвилини.

Галасли́ва й ціка́ва юрба́ збі́льшувалася щохвили́ни.


— У Чорну Гору, бгатику, — каже Черевань.

— У Чо́рну Го́ру, бга́тику, — ка́же Черева́нь.


— Зрадницьким, пане.

— Зра́дницьким, па́не.


Пройшли за ярок, аж ось і Череваниха їде назустріч.

Пройшли́ за ярок, аж ось і Череваниха ї́де назу́стріч.


Ми створені один для одного.

Ми ство́рені оди́н для одного́.


Володя знов програв.

Воло́дя знов програ́в.


Міледі, цю дужу здорову жінку, мимоволі взяли дрожі.

Міле́ді, цю ду́жу здоро́ву жі́нку, мимово́лі взя́ли дро́жі.


— Будьте спокійні.

— Бу́дьте спокі́йні.


І я отсе, дещо впорядкувавши, туди ж їду.

І я отсе, де́що впорядкува́вши, туди́ ж ї́ду.


Ви знаєте, напр.

Ви зна́єте, напр.


Це було дуже давно.

Це було́ ду́же давно́.


А що не хочете ви, щоб у вас землю відібрали, це мені дивно.

А що не хо́чете ви, щоб у вас зе́млю відібра́ли, це мені́ ди́вно.


Як і передбачав Д'Артаньян, Атоса не було вдома.

Як і передбача́в Д'Артаньян, Атоса не було́ вдо́ма.


— У нас нема єґомостя.

— У нас нема́ єґомостя.


Вдаримо на ворогів ззаду і будемо продиратись до гетьмана на поміч.

Вда́римо на ворогі́в зза́ду і бу́демо продира́тись до ге́тьмана на по́міч.


От же й мені, бачся, доведеться йти батьківським слідом!

От же й мені́, ба́чся, доведе́ться йти ба́тьківським слі́дом́!


Ян не давався, дихав носом, сопів як дельфін.

Ян не дава́вся, ди́хав но́сом, сопі́в як дельфі́н.


Патруль пішов далі.

Патру́ль пішо́в да́лі.


Я певний, що її гнів не встоїть проти такої уважливости з вашого боку.

Я пе́вний, що її гнів не всто́їть про́ти тако́ї уважливости з ва́шого бо́ку.


Борис був медик і з замилування гіґієніст.

Бори́с був ме́дик і з замилува́ння гіґієніст.


Та й ідіть далі в світ,.

Та й іді́ть да́лі в світ,.


Черевань йому став тепер за батька, а Череваниха за матір.

Черева́нь йому став тепе́р за ба́тька, а Череваниха за ма́тір.


Тої ж хвилини увійшов Портос.

То́ї ж хвили́ни увійшо́в Портос.


— Треба обігнути острів, — промовив П'єр, випускаючи довгий буксирний мотуз.

— Тре́ба обігну́ти о́стрів, — промо́вив П'єр, випуска́ючи до́вгий букси́рний моту́з.


Дужі люди підупадали на сили, кволі вмирали.

Ду́жі лю́ди підупадали на си́ли, кво́лі вмира́ли.


— Мілорд їх матиме.

— Мілорд їх ма́тиме.


— У чім справа? — запитав Сазерланд.

— У чім спра́ва? — запита́в Сазерланд.


Аж затрясся неборак.

Аж затря́сся небора́к.


— Сорок штук.

— Соро́к штук.


— Годі тобі, ми лише зганяли згагу.

— Го́ді тобі́, ми лише́ зганя́ли зга́гу.


У незнайомого не було ні родини, ні слуг.

У незнайо́мого не було́ ні роди́ни, ні слуг.


Поспільство не хотіло кидати обіду й не рушилося з місця.

Поспі́льство не хоті́ло ки́дати обі́ду й не ру́шилося з мі́сця.


— Вірте, що королева не буде невдячна.

— Ві́рте, що короле́ва не бу́де невдя́чна.


— Я пропала, — прошептала міледі.

— Я пропа́ла, — прошепта́ла міле́ді.


При цих словах Фортюнові серце радісно застукало.

При цих слова́х Фортюнові се́рце ра́дісно засту́кало.


— А той лист залишився в її руках?

— А той лист зали́ши́вся в її рука́х?


Урі на знак згоди кивнув головою.

Урі на знак зго́ди кивну́в голово́ю.


Цієї хвилини пані Бонасьє почала приходити до пам'яті.

Ціє́ї хвили́ни па́ні Бонасьє почала́ прихо́дити до па́м'яті.


— Пан жартує, а ось побачите!

— Пан жарту́є, а ось поба́чите!


Томмі засунув у юконську піч деко з сухарями й підкинув трохи дров.

Томмі засу́нув у юконську піч де́ко з сухаря́ми й підки́нув тро́хи дров.


Міледі слухала з увагою, що від неї ширилися чоловічки її блискучих очей.

Міле́ді слу́хала з ува́гою, що від не́ї ши́рилися чолові́чки її блиску́чих оче́й.


І він залишив крамаря, вкрай здивованого таким чудним прощанням.

І він зали́ши́в крамаря́, вкрай здиво́ваного таки́м чудни́м проща́нням.


— Принесіть свічок та змініть вартового, — додав ляйтенант.

— Принесі́ть свічо́к та зміні́ть вартово́го, — дода́в ляйтенант.


— Ну, й що ж було б, коли б ви були чоловіком? — лагідно запитав він.

— Ну, й що ж було́ б, коли́ б ви були́ чолові́ком? — ла́гідно запита́в він.


— Що ж він таке?

— Що ж він таке́?


Ось звідки і кашель, і потреба в плащі.

Ось зві́дки і ка́шель, і потре́ба в плащі́.


Але ж любов до життя! Любов до життя! Він не міг її позбутись.

Але́ ж любо́в до життя́! Любо́в до життя́! Він не міг її позбу́тись.


А я б тобі радив сидіти тихо, ліпше буде для тебе.

А я б тобі́ ра́див сиді́ти ти́хо, лі́пше бу́де для тебе́.


— А Мускетон тут?

— А Мускето́н тут?


Міледі, здавалось, цілком заспокоїлась.

Міле́ді, здава́лось, цілко́м заспоко́їлась.


— Гм, я не пішов би, — відказав Араміс.

— Гм, я не пішо́в би, — відказа́в Араміс.


— Куди мене повезуть?

— Куди́ мене́ повезу́ть?


Везіть пана Петра до нас у Хмарище.

Везі́ть па́на Петра́ до нас у Хмарище.


Ґава весь той час ходив іншими дорогами.

Ґава весь той час ходи́в і́ншими доро́гами.


— Не ладно так казати.

— Не ла́дно так каза́ти.


Да й пішов тихою ступою.

Да й пішо́в ти́хою сту́пою.


— Володю! — сказала вона, зупиняючися в дверях.

— Воло́дю! — сказа́ла вона́, зупиня́ючися в две́рях.


Повітря було вогке й холодне.

Пові́тря було́ вогке́ й холо́дне.


Він — мій власний, і я можу робити з ним, що хочу.

Він — мій вла́сний, і я мо́жу роби́ти з ним, що хо́чу.


— А ось і моє ліжко, — відповів Плянше, вказуючи на стрямок соломи.

— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.


Коменарчик кулиться ще більше і цокоче голосно зубами.

Комена́рчик ку́литься ще бі́льше і цоко́че го́лосно зуба́ми.


— А ти знаєш, що справді багато? Скільки?

— А ти зна́єш, що спра́вді бага́то? Скі́льки?


— Тихо! — застерегла пані Бонасьє, здригнувшися.

— Ти́хо! — застерегла́ па́ні Бонасьє́, здригнувшися.


— Моїх наказів?

— Мої́х нака́зів?


Каганчик перекинувся й загас, залитий власним жиром.

Каганчик переки́нувся й загас, зали́тий вла́сним жи́ром.


— Завадовський, пане татку.

— Завадовський, па́не та́тку.


— Як, ви їдете! — вигукнула пані Бонасьє.

— Як, ви ї́дете! — ви́гукнула па́ні Бонасьє.


— Хто їде? Відповідайте, чи ми будемо стріляти.

— Хто ї́де? Відповіда́йте, чи ми бу́демо стріля́ти.


— Поваксуйте нам чоботи та приведіть коні.

— Поваксу́йте нам чо́боти та приведі́ть ко́ні.


Не сердься, що виїжджаю без прощання.

Не се́рдься, що виїжджа́ю без проща́ння.


— Та враг їх бери з їх чорною радою, бгате!

— Та враг їх бери́ з їх чо́рною ра́дою, бга́те!


— Тепер мені залишається перевести найважливішу частину трусу.

— Тепе́р мені́ залиша́ється перевести́ найважли́ві́шу части́ну тру́су.


— Те, щоб Шраменя перш доказало, що згідне воно битись із Кирилом Туром.

— Те, щоб Шраменя перш доказа́ло, що згі́дне воно́ би́тись із Кири́лом Ту́ром.


— Марш, злодію, з вікна! — верескнув до Йоська.

— Марш, зло́дію, з вікна́! — верескну́в до Йоська.


Наближалися до Білої Церкви й вороги.

Наближа́лися до Бі́лої Це́ркви й вороги́.


Ви пригадуєте? Була чудова ніч.

Ви прига́дуєте? Була́ чудо́ва ніч.


А щоб ти мені вірив, ось тобі королевський лист з печаттю!

А щоб ти мені́ ві́рив, ось тобі́ короле́вський лист з печа́ттю!


Служить вам добре фортуна, пане гетьмане.

Слу́жить вам до́бре форту́на, па́не ге́тьмане.


Як сядеш увечері їсти.

Як ся́деш уве́чері ї́сти.


— Море! — каже Чорногор — Ти б уже хоч мене своїм характерством не морочив!

— Мо́ре! — ка́же Чорногор — Ти б уже́ хоч мене́ свої́м́́́ характе́рством не моро́чив!


Можу закластися, що вона скоро повернеться.

Мо́жу закла́стися, що вона́ ско́ро поверне́ться.


Отеє тут буде юрба, що знай танцюють та сміються.

Оте́є тут бу́де юрба́, що знай танцю́ють та смію́ться.


Тепер Д'Артаньян і собі відскочив назад і підняв шпаду.

Тепе́р Д'Артаньян і собі́ відско́чив наза́д і підня́в шпа́ду.


Атос жестом наказав Портосу й Арамісу не рухатись і під'їхав до нього сам.

Атос же́стом наказа́в Портосу й Арамісу не ру́хатись і під'ї́хав до нього сам.


— А що ваш сусід? Ще не прийшов до себе?

— А що ваш сусі́д? Ще не прийшо́в до себе́?


Напевно, капітан зможе дати йому в цій справі добру пораду.

Напе́вно, капіта́н змо́же да́ти йому в цій спра́ві до́бру пора́ду.


— Ні, мадам, присягаюся честю салдата, присягаюся вірою християнина.

— Ні, мада́м, присяга́юся че́стю салда́та, присяга́юся ві́рою христия́ни́на.


Я давно отупіла на всі страховища свого життя.

Я давно́ отупі́ла на всі страхо́вища свого́ життя́.


Містер Тейлор намагався схопити руками Янові ноги, що ними той відбивався.

Мі́стер Те́йлор намага́вся схопи́ти рука́ми Я́нові но́ги, що ними той відбива́вся.


— Пані Бонасьє сьогодні не вільна, — серйозним тоном відповів чоловік.

— Па́ні Бонасьє сього́дні не ві́льна, — серйо́зним то́ном відпові́в чолові́к.


Гей, Любене, мої пістолети!

Гей, Любене, мої́ пістоле́ти!


Вона всміхнулась у відповідь.

Вона́ всміхну́лась у ві́дповідь.


— Та який же він миршавий, — вимовив Араміс.

— Та яки́й же він ми́ршавий, — ви́мовив Араміс.


— Надінь, надінь, мій любий.

— Наді́нь, наді́нь, мій лю́бий.


На півмилі вздовж річки вкрили поляки зелені луки своїм трупом.

На півми́лі вздовж рі́чки вкри́ли поля́ки зеле́ні лу́ки свої́м́́́ тру́пом.


На тім усе й закінчилось.

На тім усе́ й закі́нчи́лось.


Скажете ж нам, коли буде готово!

Ска́жете ж нам, коли́ бу́де гото́во!


— Чого ж се ти одбивсь од свого товариства?

— Чого́ ж се ти одби́всь од свого́ товари́ства?


— Я собі таки піймав із воза в таборі сало! Буде жінці та дітям до пилипівки!

— Я собі́ таки́ пійма́в із во́за в та́борі са́ло! Бу́де жі́нці та ді́тям до пили́півки!


Там, де вони щойно промчали, лід уже ломався і вивертався до гори крижинами.

Там, де вони́ що́йно промча́ли, лід уже́ лома́вся і виверта́вся до гори́ крижи́нами.


— А, то злодій, бестія, зручний! — проворкотів він собі під ніс.

— А, то зло́дій, бе́стія, зру́чний! — проворкотів він собі́ під ніс.


— Так о! Я почуваю себе захопленим, але одне признання мене мучить.

— Так о! Я почува́ю себе́ захо́пленим, але́ одне́ призна́ння мене́ му́чить.


Прийшли колядувати під наші вікна, а тато не мав дрібних.

Прийшли́ колядува́ти під на́ші ві́кна, а та́то не мав дрібни́х.


— Справді так?

— Спра́вді так?


— Та се ж паволоцький Дірам!

— Та се ж паволо́цький Ді́рам!


Ох, мабуть, він провинивсь перед товариством! А в них нема ні крихти жалості.

Ох, ма́бу́ть, він провини́всь пе́ред товари́ством! А в них нема́ ні кри́хти жа́лості.


— Ти схотіла, щоб мені одрубали голову?

— Ти схоті́ла, щоб мені́ одруба́ли го́лову?


Він на це цілком погоджувався.

Він на це цілко́м пого́джувався.


Для тікачів це був жахливий момент.

Для тікачі́в це був жахли́вий моме́нт.


Я побіжу, а ти лишишся у наметі.

Я побіжу́, а ти лиши́шся у наме́ті.


— Принаймні, він поїхав, поговоривши трішки з тою, на кого він чекав.

— Прина́ймні, він пої́хав, поговори́вши трі́шки з то́ю, на кого він чека́в.


— До високого берега, на самий край льоду, — промовив я впошепки.

— До висо́кого бе́рега, на са́ми́й край льо́ду, — промо́вив я впо́шепки.


Портос удав ніби розгубився.

Портос уда́в ні́би розгуби́вся.


Як будувати хатину, то дах треба насипати землею.

Як будува́ти хати́ну, то дах тре́ба наси́па́ти земле́ю.


Слово по слові сварка розжеврювалася, розмова робилася гострішою.

Сло́во по сло́ві сва́рка розже́врювалася, розмо́ва роби́лася гострі́шою.


— Тепер, дорогий Атосе, будьте ласкаві, скажіть, куди це ми йдемо?

— Тепе́р, дороги́й Атосе, бу́дьте ласка́ві, скажі́ть, куди́ це ми йдемо́?


— Знаєте, на кого я натрапила тут?

— Зна́єте, на кого я натра́пила тут?


— Трохи мені остатнього сина не спровадив на той світ!

— Тро́хи мені́ оста́тнього си́на не спрова́див на той світ!


— В який спосіб?

— В яки́й спо́сіб?


— Еге! Ось де зійшлись! — каже той, пізнавши Василя.

— Еге! Ось де зійшли́сь! — ка́же той, пізна́вши Василя́.


Треба привернути до себе цю маненьку пані Бонасьє.

Тре́ба приверну́ти до себе́ цю мане́ньку па́ні Бонасьє.


Я, що сили, підганяв собак, йшов від ранку до ночи.

Я, що си́ли, підганя́в соба́к, йшов від ра́нку до ночи.


— І я приїхала, Рошфоре, дуже доречі, бо знаєте, що тут діється?

— І я приї́хала, Рошфоре, ду́же доречі, бо зна́єте, що тут ді́ється?


Вернув над вечір.

Верну́в над ве́чір.


— Добре! Хан зрозуміє!

— До́бре! Хан зрозумі́є!


Але якби тільки нитки, то ми могли би зробити й сорок і п'ятдесят.

Але́ якби́ ті́льки нитки́, то ми могли́ би зроби́ти й со́рок і п'ятдеся́т.


Увесь світ для мене ніщо без вас.

Уве́сь світ для мене́ ніщо́ без вас.


Бонасьє пополотнів, як смерть, і криво всміхнувся.

Бонасьє́ пополотнів, як смерть, і кри́во всміхну́вся.


— Я чесна людина.

— Я че́сна люди́на.


Серденько ж прагне.

Се́рде́нько ж пра́гне.


— Майже ніколи.

— Ма́йже ні́коли.


Вандерліп кинувся за Фредою.

Вандерліп ки́нувся за Фредою.


— Ні, Плянше, бо ти вже приїхав.

— Ні, Пля́нше, бо ти вже приї́хав.


— Так, повинні.

— Так, пови́нні.


Ця одсіч не спинила Чарнецького.

Ця одсіч не спини́ла Чарне́цького.


— Алеж інші мають також працю, та обіцяють і мене не залишати.

— Алеж і́нші ма́ють та́ко́ж пра́цю, та обіця́ють і мене́ не залиша́ти.


— Годі, годі квакати! — кажуть кармазини.

— Го́ді, го́ді ква́кати! — ка́жуть кармазини.


— На нас три, ах, тільки два книдлі?

— На нас три, ах, ті́льки два кни́длі?


Тинялися геть усюди, — приручені вовки, та й годі.

Тиня́лися геть усю́ди, — приру́чені вовки́, та й го́ді.


— Вийди лиш подивись, які до нас гості завітали!

— Ви́йди лиш подиви́сь, які́ до нас го́сті завіта́ли!


То попи і ченці несли корогви благословляти військо на бій.

То попи́ і ченці́ несли́ корогви́ благословля́ти ві́йсько на бій.


— Вибачте, пані, ви як його знаєте?

— Ви́бачте, па́ні, ви як йо́го зна́єте?


Я в тебе не питаю, не питай і ти в мене.

Я в тебе́ не пита́ю, не пита́й і ти в мене́.


— Сила небесная! — закричав, ухопившись за голову, Шрам.

— Си́ла небесная! — закрича́в, ухопи́вшись за го́лову, Шрам.


Бракувало пів години до півночи.

Бракува́ло пів годи́ни до півночи.


— Як же ти отмеш дівойку, не наробивши гвалту?

— Як же ти отмеш дівойку, не нароби́вши гвалту?


Джекоб Кент, помітивши це, самовласно помістився й запанував у цій хатині.

Джекоб Кент, помі́тивши це, самовласно помісти́вся й запанува́в у цій хати́ні.


Він лежав мов невеличкий вал.

Він лежа́в мов невели́чкий вал.


— Це Генрись збирається їхати, — сказала я мимоходом.

— Це Генри́сь збира́ється ї́хати, — сказа́ла я мимохо́дом.


Полонянка швидким оком перебігла по всій кімнаті.

Полоня́нка швидки́м о́ком перебі́гла по всій кімна́ті.


— Що ви хочете сказати? Хіба ви чекаєте на якусь новину від нього?

— Що ви хо́чете сказа́ти? Хіба́ ви чека́єте на яку́сь новину́ від нього?


Але великої щуки не було.

Але́ вели́кої щу́ки не було́.


Не буду дочитувати.

Не бу́ду дочи́тувати.


— Ви знали Зиґмунта Зембецького? Знали, правда? Не перечите.

— Ви зна́ли Зиґмунта Зембецького? Зна́ли, пра́вда? Не пере́чите.


Гребла не гірше за наших човнарів, а голод і напасть терпіла, як Іов.

Гребла́ не гі́рше за на́ших човнарі́в, а го́лод і на́па́сть терпі́ла, як Іо́в.


— Тепер загине Україна — говорив Довбня.

— Тепе́р заги́не Украї́на — говори́в До́вбня.


— Так, — вела далі пані Бонасьє, — так, тут чимало зрадників.

— Так, — вела́ да́лі па́ні Бонасьє́, — так, тут чима́ло зра́дників.


Бито й нас де за що замолоду, так знаємо ми ліки од сього лиха.

Би́то й нас де за що за́молоду, так зна́ємо ми лі́ки од сього́ ли́ха.


— Як? — здивувався хан.

— Як? — здивува́вся хан.


— Так отсей чортик зоветься в тебе божком?

— Так отсей чо́ртик зоветься в тебе́ божко́м?


— Ми ще побачимось, пане, чи не так?

— Ми ще поба́чимось, па́не, чи не так?


— То й поготів, — сказав Атос.

— То й поготі́в, — сказа́в Атос.


Сідаючи відпочивати, він і з коней здіймав вантаж, щоб і кінь міг трохи спочити.

Сіда́ючи відпочива́ти, він і з ко́ней здійма́в ванта́ж, щоб і кінь міг тро́хи спочи́ти.


— Вчора я був дуже п'яний, любий Д'Артаньяне, — сказав він.

— Вчо́ра я був ду́же п'я́ний, лю́бий Д'Артаньяне, — сказа́в він.


Кардеджі дуже злякався, коли Джекоб став пильно роздивлятися на дорогу.

Кардеджі ду́же зляка́вся, коли́ Джекоб став пи́льно роздивля́тися на доро́гу.


— Зараз, — відповів Атос.

— За́раз, — відпові́в Атос.


— Чи не король зробив вам такий подарунок?

— Чи не коро́ль зроби́в вам таки́й подару́нок?


Бачите, який я добрий.

Ба́чите, яки́й я до́брий.


Мало коли йому вдавалося розпродати весь товар, що виніс на торг.

Ма́ло коли́ йому вдава́лося розпрода́ти весь това́р, що ви́ніс на торг.


— На пістолях!

— На пісто́лях!


— Та пирогів хочу.

— Та пирогі́в хо́чу.


— Розуміється, — сказала вона коротко.

— Розумі́ється, — сказа́ла вона́ ко́ротко.


— Цей доктор має небогу, — наважився нарешті Араміс.

— Цей до́ктор ма́є небо́гу, — нава́жився наре́шті Араміс.


— Але, що там за шум?

— Але́, що там за шум?


Гей, пане, пане!

Гей, па́не, па́не!


— Чи не дивно це?

— Чи не ди́вно це?


— Не погубимо козацької слави! Битися будемо до загину! Гетьманом Богуна!

— Не погу́бимо коза́цької сла́ви! Би́тися бу́демо до заги́ну! Ге́тьманом Богуна́!


Протягом шісдесяти днів ніхто не може претендувати на ту дільницю.

Про́тягом шісдесяти́ днів ніхто́ не мо́же претендува́ти на ту дільни́цю.


— Це, здається, Д'Артаньян?

— Це, здає́ться, Д'Артаньян?


— Ну, брате Михайле, тепер і я скажу, що є тобі чим на старість похвалитись.

— Ну, бра́те Миха́йле, тепе́р і я скажу́, що є тобі́ чим на ста́рість похвали́тись.


Тепер уже не грав зі мною комедії, говорив по щирості.

Тепе́р уже́ не грав зі мно́ю коме́дії, говори́в по щи́рості.


— Але через кого передамо ми листа до Туру й до Лондону?

— Але́ че́рез кого передамо́ ми листа́ до Ту́ру й до Ло́ндону?


Ну, але знаєте що, я вам дам тридцять ринських за ваші чіпці.

Ну, але́ зна́єте що, я вам дам три́дцять ри́нських за ва́ші чіпці.


— Як друга, — зніяковівши, відповіла міледі.

— Як дру́га, — зніякові́вши, відповіла́ міле́ді.


Як хочете, розумійте.

Як хо́чете, розумі́йте.


— Він тішив себе тим, що, залишившися тут, не обрався би клопоту.

— Він ті́шив себе́ тим, що, залишившися тут, не обра́вся би кло́поту.


Тут Джеджалій кермує.

Тут Джеджалій керму́є.


Десять мінут пізніше ми сіли на фіякра і поїхали до залізниці.

Де́сять мінут пізні́ше ми сі́ли на фіякра і пої́хали до залізни́ці.


— Ні слова про те, що сталося.

— Ні сло́ва про те, що ста́лося.


Запал мушкетерів та їхніх прибічників ставав надмірний.

Запа́л мушкете́рів та ї́хніх прибі́чників става́в надмі́рний.


— Що ти говориш, Марино? — пригніченим голосом спитав Богун.

— Що ти гово́риш, Мари́но? — пригні́ченим го́лосом спита́в Богу́н.


— Так, мені добре відомо вино, про яке ви кажете.

— Так, мені́ до́бре відо́мо вино́, про яке́ ви ка́жете.


А Сомку не байдуже було й про Петра.

А Сомку́ не ба́йду́же було́ й про Петра́.


— А втім це єдине, що ми можемо вам сказати.

— А втім це єди́не, що ми мо́жемо вам сказа́ти.


Хай будуть певні, я вип'ю з великою охотою їхнє здоров'я та тільки не сам.

Хай бу́дуть пе́вні, я ви́п'ю з вели́кою охо́тою ї́хнє здоро́в'я та ті́льки не сам.


— А чия ж це кімната? — спитав Д'Артаньян.

— А чия́ ж це кімна́та? — спита́в Д'Артаньян.


Петро мій мов удруге на світ народивсь.

Петро́ мій мов удру́ге на світ народи́всь.


Отже чуєш? Розумієш? На, поцілуй мене і йди тепер і роби, як знаєш.

О́тже чу́єш? Розумі́єш? На, поцілу́й мене́ і йди тепе́р і роби́, як зна́єш.


— Та правда.

— Та пра́вда.


Тілько один бог може її сповнити.

Ті́лько оди́н бог мо́же її спо́вни́ти.


Портос і Араміс теж ще не все проїли.

Портос і Араміс теж ще не все прої́ли.


— Завтра, зараз, коли ви побажаєте!

— За́втра, за́раз, коли́ ви побажа́єте!


Судді не знали ще про ці злочини.

Су́дді не зна́ли ще про ці зло́чини.


Більше словами скажеш.

Бі́льше слова́ми ска́жеш.


— Я ручуся за Базена, — сказав Араміс.

— Я ручу́ся за Базена, — сказа́в Араміс.


— Знову цей юний штукар.

— Зно́ву цей ю́ний шту́кар.


До всіх повернулась надія.

До всіх поверну́лась наді́я.


— Не знаю, але ж в усякому разі це неможливо.

— Не зна́ю, але́ ж в уся́кому ра́зі це неможли́во.


Відвагу завжди шанують, навіть вороги.

Відва́гу за́вжди́ шану́ють, на́віть вороги́.


Ви маєте вигляд чесної людини.

Ви ма́єте ви́гляд че́сної люди́ни.


— Так, ми їдемо, — сказав Араміс.

— Так, ми ї́демо, — сказа́в Араміс.


Та все ж було щільно зачинене.

Та все ж було́ щі́льно зачи́нене.


— Може й так, — відповів Атос.

— Мо́же й так, — відпові́в Атос.


— Та ні, не то, вона.

— Та ні, не то, вона́.


Треба було подбати про рану.

Тре́ба було́ подба́ти про ра́ну.


Ось усе, що я можу вам сказати.

Ось усе́, що я мо́жу вам сказа́ти.


— Підписати наказа про звільнення, і край, — підказав кардинал.

— Підписа́ти нака́за про зві́льнення, і край, — підказа́в кардина́л.


Своїми жартами та поцілуями він заспокоїв мене.

Свої́ми жа́ртами та поцілу́ями він заспоко́їв мене́.


— Які ти й женеш назад, — додав Д'Артаньян.

— Які́ ти й жене́ш наза́д, — дода́в Д'Артаньян.


Вона приїжджає до чужої країни і не знайде тут ні одного приятеля.

Вона́ приїжджа́є до чужо́ї краї́ни і не зна́йде тут ні одного́ при́ятеля.


Як і передбачав наш ґасконець, за перстень їм одразу дали триста пістолей.

Як і передбача́в наш ґасконець, за пе́рстень їм одра́зу дали́ три́ста пістоле́й.


Він змовк і почав сокирою рубати лід.

Він змовк і поча́в соки́рою руба́ти лід.


— Агов! — промовив я, схопивши за руку вождя Джорджа.

— Аго́в! — промо́вив я, схопи́вши за ру́ку вождя́ Джо́рджа.


Не перший раз у нього беру, і ціна у нього все однакова.

Не пе́рший раз у нього беру́, і ціна́ у нього все одна́кова.


— Арамісе, Арамісе! — згукнув Д'Артаньян, з недовірою дивлячись на свого друга.

— Арамісе, Арамісе! — згукну́в Д'Артаньян, з недові́рою ди́влячись на свого́ дру́га.


— Ви знали Зиґмунта Зембецького? Знали, правда? Не перечите.

— Ви зна́ли Зиґмунта Зембецького? Зна́ли, пра́вда? Не пере́чите.


Зо всіх боків чути чудові пісні.

Зо всіх бокі́в чу́ти чудо́ві пісні́.


Якийсь дикий стогін вихопився в нього.

Яки́йсь ди́кий сто́гін ви́хопився в нього.


Міледі вибухнула плачем.

Міле́ді ви́бухнула пла́че́м́.


Ви, кажете, приїхали, щоб побачити мене?

Ви, ка́жете, приї́хали, щоб поба́чити мене́?


— А не поважаєш, то чого до мене прийшов? — скипів пан Андрій.

— А не поважа́єш, то чого́ до мене́ прийшо́в? — скипі́в пан Андрі́й.


Він аж задихався, наговоривши стільки одним духом.

Він аж зади́ха́вся, наговори́вши сті́льки одни́м ду́хом.


— Ну, тоді я зовсім не розумію вас, мадам, — сказав Фелтон.

— Ну, тоді́ я зо́всім не розумі́ю вас, мада́м, — сказа́в Фелтон.


Міледі схопилася з ліжка й відчинила вікно.

Міле́ді схопи́лася з лі́жка й відчини́ла вікно́.


І батько твій добрий козак, тілько здурів на старість.

І ба́тько твій до́брий коза́к, ті́лько здурі́в на ста́рість.


Одне вікно будинку було освітлене.

Одне́ вікно́ буди́нку було́ осві́тлене.


Фелтон кинувся до палацу.

Фелтон ки́нувся до пала́цу.


А ви теж жертва зради?

А ви теж же́ртва зра́ди?


Передасте цього листа міледі.

Передасте́ цього́ листа́ міле́ді.


І ось, обіцяла й приїхала.

І ось, обіця́ла й приї́хала.


Євнух широко розплющив очі і підняв догори свою сиву бороду.

Є́внух ши́роко розплю́щив о́чі і підня́в догори́ свою́ си́ву бо́роду.


Тупий біль душив її.

Тупи́й біль души́в її.


— Що, пане?

— Що, па́не?


Герінгтон не міг не чути того, що говорилось навкруги.

Герінгтон не міг не чу́ти того́, що говори́лось навкруги́.


Не сам Володя, а ще якісь грубі голоси.

Не сам Воло́дя, а ще які́сь гру́бі голоси́.


Але після війни буде мир.

Але́ пі́сля війни́ бу́де мир.


Потім покликали Плянше.

По́тім покли́кали Пля́нше.


— Падають з неба, мій люб'язний, падають з неба!

— Па́дають з не́ба, мій люб'я́зний, па́дають з не́ба!


Дик, по чоловічому заховавши свою цікавість, мовчки вичікував.

Дик, по чолові́чому захова́вши свою́ ціка́вість, мо́вчки вичі́кував.


Залишалося ще три льє.

Залиша́лося ще три льє.


Поляків було далеко більше, ніж татарів та козаків.

Поля́ків було́ дале́ко бі́льше, ніж тата́рів та козакі́в.


— Ви знаєте, як гризуться собаки.

— Ви зна́єте, як гризу́ться соба́ки.


— Я вам за роботу дам від штуки по вісім сотиків.

— Я вам за робо́ту дам від шту́ки по ві́сім со́тиків.


— А хто ви такий? — спитав Д'Артаньян, спустивши шпаду, але не віддаючи її.

— А хто ви таки́й? — спита́в Д'Артаньян, спусти́вши шпа́ду, але́ не віддаючи́ її.


Він передав листа черговому службовцеві.

Він переда́в листа́ чергово́му службо́вцеві.


— Ось, що Яне.

— Ось, що Я́не.


— Ось іди мені під три чорти!

— Ось іди́ мені́ під три чорти́!


— Го, го, пане Мошку, — відповів війт, — то так не йде.

— Го, го, па́не Мо́шку, — відпові́в війт, — то так не йде.


— А чому, пане, таке запитання? Хіба ви маєте чекати на мене?

— А чому́, па́не, таке́ запита́ння? Хіба́ ви ма́єте чека́ти на мене́?


Але незабаром король знову став сумний й був не в доброму гуморі.

Але́ незаба́ром коро́ль зно́ву став сумни́й й був не в до́брому гу́морі.


А ти що за чоловік? — обернувсь до Петра.

А ти що за чолові́к? — обернувсь до Петра́.


— Пам'ятайте, що це прізвище — мій секрет.

— Пам'ята́йте, що це прі́звище — мій секре́т.


— У мене є листи Д'Артаньяна.

— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.


— Вітре! — сказав кардинал — Ви негайно поїдете до Лондону.

— Ві́тре! — сказа́в кардина́л — Ви нега́йно пої́дете до Ло́ндону.


Дрож мене проймила на цю думку, якесь мляве проміння замиготіло перед очима.

Дрож мене́ пройми́ла на цю ду́мку, яке́сь мля́ве промі́ння замиготі́ло пе́ред очи́ма.


— Сам він до мене приїхав і заїхав зо мною аж за милю од свого табору.

— Сам він до мене́ приї́хав і заї́хав зо мно́ю аж за ми́лю од свого́ та́бору.


Але незабаром я впевнився, що він обдурював мене.

Але́ незаба́ром я впе́внився, що він обду́рював мене́.


, Ґустав нарешті скінчив гімназію, потративши на неї цілих чотирнадцять літ.

, Ґустав наре́шті скінчи́в гімна́зію, потра́тивши на не́ї ці́лих чотирна́дцять літ.


Я побачив її майже рівночасно.

Я поба́чив її ма́йже рівноча́сно.


Льокаї мали вартувати.

Льокаї ма́ли вартува́ти.


— Що ж ти про мене співатимеш?

— Що ж ти про мене́ співа́тимеш?


Я сидів і дивився на неї.

Я сиді́в і диви́вся на не́ї.


Тяжкі думи гнітили душу гетьмана, коли він вертався з під Жванця.

Тяжкі́ ду́ми гніти́ли ду́шу ге́тьмана, коли́ він верта́вся з під Жва́нця.


Я випив би ще п'ятдесят пляшок.

Я ви́пив би ще п'ятдеся́т пляшо́к.


Дим, наче хмара, ходить понад головами.

Дим, на́че хма́ра, хо́дить по́над го́ловами.


— Капітана королівських мушкетерів.

— Капіта́на королі́вських мушкете́рів.


А, проте, чому ж не йдуть ці волоцюги?

А, проте́, чому́ ж не йдуть ці волоцю́ги?


— Бідний Атос! — говорив він.

— Бі́дний Атос! — говори́в він.


— Кінчай боржій, бо вже онде погоня!

— Кінча́й боржі́й, бо вже онде пого́ня!


Я взяв її руку.

Я взяв її ру́ку.


Я люблю людей з розумом і серцем.

Я люблю́ люде́й з ро́зумом і се́рцем.


Д'Артаньянові потрібний був деякий час, щоб отямитися від цієї розмови.

Д'Артаньянові потрі́бний був де́який час, щоб отя́митися від ціє́ї розмо́ви.


Він нахилився й підвів її на ноги.

Він нахили́вся й підві́в її на но́ги.


— А мені бачиться, що не замало.

— А мені́ ба́читься, що не зама́ло.


— Де ж тепер бог твій? — запитав метис.

— Де ж тепе́р бог твій? — запита́в мети́с.


Мужики ж і мішане валять купами, а козацтво йде лавою під місто.

Мужики́ ж і мі́шане ва́лять ку́пами, а коза́цтво йде ла́вою під мі́сто.


— Хто, ґвардійці кардинала? О, я не попущу цього.

— Хто, ґварді́йці кардина́ла? О, я не попущу́ цього́.


Я це для невістки купила.

Я це для неві́стки купи́ла.


— Мене турбує не пані Бонасьє.

— Ме́не турбу́є не па́ні Бонасьє.


А ти, Портосе?

А ти, Портосе?


Незнайомі були їм так постать, як і хутра.

Незнайо́мі були́ їм так по́стать, як і ху́тра.


— Чи дуже кохаєте ви мою пані?

— Чи ду́же коха́єте ви мою́ па́ні?


— От я почувсь на добре.

— От я почу́всь на до́бре.


— Я ще проїду кілька кроків.

— Я ще прої́ду кі́лька кро́ків.


Цього разу мій рішенець безповоротний.

Цього́ ра́зу мій рішенець безповоро́тний.


Шрам їхав за ним, похмурний, як ніч, що надходила.

Шрам ї́хав за ним, похму́рний, як ніч, що надхо́дила.


Виконавши доручення, Рошфор подався з кімнати.

Ви́конавши дору́чення, Рошфо́р пода́вся з кімна́ти.


— Ні, мені добре, зовсім добре, — відповіла Оля, вдивляючися в чудову сцену.

— Ні, мені́ до́бре, зо́всім до́бре, — відповіла́ Оля, вдивляючися в чудо́ву сце́ну.


Наказ був виконаний.

Нака́з був ви́конаний.


— І не йо! Учора зазвали мене до коша, буцім і добрі.

— І не йо! Учо́ра зазва́ли мене́ до коша́, бу́цім і до́брі.


Як напередодні бійки, серце калатало, очі всміхались.

Як напередо́дні бі́йки, се́рце калата́ло, о́чі всміха́лись.


— Е, ні, мій голубе! Сього не буде.

— Е, ні, мій го́лубе! Сього не бу́де.


— Тепер розумієте? — сказав Атос.

— Тепе́р розумі́єте? — сказа́в Атос.


— Із останніх? Думаю, що ні.

— Із оста́нніх? Ду́маю, що ні.


— Так, так, хай ідуть зараз же! У мене нема часу.

— Так, так, хай іду́ть за́раз же! У мене́ нема́ ча́су.


Так ось як воно було.

Так ось як воно́ було́.


— Чого тобі? — спитав Д'Артаньян.

— Чого́ тобі́? — спита́в Д'Артаньян.


Чоловік, що увійшов, мав досить звичайний вигляд і скидався на городянина.

Чолові́к, що увійшо́в, мав до́сить звича́йний ви́гляд і скида́вся на городя́нина.


Атос, що бачив усе, вздрів легку усмішку на губах ґасконця.

Атос, що ба́чив усе́, вздрів легку́ у́смі́шку на губа́х ґасконця.


— Чудово! — хором відповіли юнаки.

— Чудо́во! — хо́ром́ відповіли́ юнаки́.


— А як приїде Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'їде?

— А як приї́де Д'Артаньян? Як Д'Артаньян над'ї́де?


— Пан кардинал, як я бачу, переборщив.

— Пан кардина́л, як я ба́чу, переборщи́в.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян, згадавши про небогу богослова.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян, згада́вши про небо́гу богосло́ва.


Олимпіяда Остапівна як сиділа, так і руки спустила.

Олимпіяда Остапівна як сиді́ла, так і ру́ки спусти́ла.


Він кинувся в воду і поплив на середину виру.

Він ки́нувся в воду́ і попли́в на сере́дину ви́ру.


— А що, як?


— Скажи їй, що й на тім світі її не забуду! — каже Петро.

— Скажи́ їй, що й на тім сві́ті її не забу́ду! — ка́же Петро́.


— А чому ж ми не залишилися поснідати в Парпайо?

— А чому́ ж ми не зали́ши́лися посні́дати в Парпайо?


Лице — кров з молоком.

Лице́ — кров з молоко́м.


Тоді б і мені було видніше, як виглядав я сам, коли їхав до Парижу.

Тоді́ б і мені́ було́ видні́ше, як вигляда́в я сам, коли́ ї́хав до Пари́жу.


— Манюсю — говорю я — ти дуже весела сьогодні.

— Маню́сю — говорю́ я — ти ду́же весе́ла сього́дні.


Але Гершко сміявся з того.

Але́ Гершко смія́вся з того́.


Він ще не відісланий.

Він ще не віді́сланий.


Важко було нам мандрувати, але сонце полегчувало нам шлях.

Ва́жко було́ нам мандрува́ти, але́ со́нце поле́гчувало нам шлях.


Хан знову замішався і ховав од Марини свої очі, дивлячись на бік.

Хан зно́ву заміша́вся і хова́в од Мари́ни свої́ о́чі, ди́влячись на бік.


— Так, пане, — відповів Д'Артаньян, — ось він.

— Так, па́не, — відпові́в Д'Артаньян, — ось він.


Запорожці не навтішались із такої терпеливості.

Запоро́жці не навтіша́лись із тако́ї терпели́вості.


Герцоґ налічив два поверхи.

Герцоґ налічи́в два по́верхи.


Бомбардовання сильніше, як колибудь досі.

Бомбардова́ння сильні́ше, як колибудь до́сі.


З жахом я побачила, що на кілька кроків від мене стоїть чоловік.

З жа́хом я поба́чила, що на кі́лька кро́ків від мене́ стої́ть чолові́к.


Сковорода перевернулась і покотилась на долівку в Кириловоі сестри.

Сковорода́ переверну́лась і покоти́лась на долі́вку в Кириловоі сестри́.


І так воно йшло далі.

І так воно́ йшло да́лі.


— Один кінь відійшов! О, то зле! Треба купити другого.

— Оди́н кінь відійшо́в! О, то зле! Тре́ба купи́ти дру́гого.


І дійсно, Атос був надзвичайна людина.

І ді́йсно, Атос був надзвича́йна люди́на.


Я страшенно обурився, але все ж таки не міг стриматись від сміху.

Я страше́нно обу́рився, але́ все ж таки́ не міг стри́матись від смі́ху.


Мілорде! Змагатися з усім цим, це — блюзнірство.

Мілорде! Змага́тися з усі́м цим, це — блюзні́рство.


— А хіба ми про це не будемо знати?

— А хіба́ ми про це не бу́демо зна́ти?


Пустіть мене, будь ласка, пустіть! У мене дуже пекучі справи.

Пусті́ть мене́, будь ла́ска, пусті́ть! У мене́ ду́же пеку́чі спра́ви.


Плянше зняли з коня цілком закостенілого.

Пля́нше зняли́ з коня́ цілко́м закостені́лого.


— Усю до останнього слова.

— Усю́ до оста́ннього сло́ва.


Не гурт таких.

Не гурт таки́х.


— Якщо монсеньєр побажає, я до послуг вашої еміненції.

— Якщо́ монсеньє́р побажа́є, я до по́слуг ва́шої еміне́нції.


Петро нагнувсь із сідла і поціловавсь із Василем Невольником.

Петро́ нагну́всь із сідла́ і поцілова́всь із Василе́м Нево́льником.


Черевань із Петром за ним.

Черева́нь із Петро́м за ним.


— Оце й усе, що я мав сказати вам.

— Оце́ й усе́, що я мав сказа́ти вам.


— Од кого ж цей лист?

— Од кого ж цей лист?


Я чував про Вуяхевича дещо негарне.

Я чува́в про Вуяхевича де́що нега́рне.


— Спитай у Д'Артаньяна.

— Спита́й у Д'Артаньяна.


— Потримай мені стремена, Базене, — сказав Араміс.

— Потри́май мені́ стреме́на, Ба́зене, — сказа́в Араміс.


Гей Стокард грубо вилаявся своєю рідною, односкладовою мовою.

Гей Стокард гру́бо ви́лаявся своє́ю рі́дною, односкладо́вою мо́вою.


Засну, дак усе минеться.

Засну́, дак усе́ мине́ться.


— Нас помітили.

— Нас помі́тили.


Пропустять тебе з ним, куди схочеш.

Пропу́стять тебе́ з ним, куди́ схо́чеш.


— Тоді, пане — відповів Плянше, — купіть мені годинника.

— Тоді́, па́не — відпові́в Пля́нше, — купі́ть мені́ годи́нника.


Мабуть, їй на віку написано моїх рук не минути.

Ма́бу́ть, їй на ві́ку напи́сано мої́х рук не мину́ти.


Трацький тихо війшов до кабінету.

Трацький ти́хо війшо́в до кабіне́ту.


— Ви згоджуєтеся, чи не так?

— Ви зго́джуєтеся, чи не так?


— Здається, пани мушкетери наказують стерегти себе! — промовив він.

— Здає́ться, пани́ мушкете́ри нака́зують стерегти́ себе́! — промо́вив він.


Ганна Австрійська ступила два кроки наперед.

Га́нна Австрі́йська ступи́ла два кро́ки напере́д.


Купив би, а не хочеться йти на підсіння.

Купи́в би, а не хо́четься йти на підсі́ння.


Три приятелі й собі набили рушниці.

Три при́ятелі й собі́ наби́ли рушни́ці.