— Поцілуйте молоду! — гримнув Біль.

— Поцілу́йте молоду́! — гри́мнув Біль.


— Вона й він.

— Вона́ й він.


— Так ви все ще спираєтесь?

— Так ви все ще спира́єтесь?


Сидів я тоді в оцій ямі в слідстві.

Сиді́в я тоді́ в оці́й я́мі в слі́дстві.


— За десять десята.

— За де́сять деся́та.


Д'Артаньянові дали чин ляйтенанта.

Д'Артаньянові дали́ чин ляйтенанта.


— Себто вже ворожить, характерствує.

— Се́бто вже воро́жить, характе́рствує.


Базен поїхав на другий день вранці.

Ба́зен пої́хав на дру́гий день вра́нці.


— Може колись і будуть ліпші, але тепер кепсько з нами.

— Мо́же коли́сь і бу́дуть лі́пші, але́ тепе́р ке́псько з нами.


Атос жестом запропонував своєму льокаєві підійти.

Атос же́стом запропонува́в своє́му льокаєві підійти́.


— Треба вам знати, що я пристав до революційного гурту.

— Тре́ба вам зна́ти, що я приста́в до революці́йного гу́рту.


А слів я тоді не жалів.

А слів я тоді́ не жалі́в.


Моримуха так як пес.

Мориму́ха так як пес.


Невдача йшла невідступно за ним.

Невда́ча йшла невідсту́пно за ним.


— Чорт побирай, — та це ж чудові коні!

— Чорт побира́й, — та це ж чудо́ві ко́ні!


— Не в тім справа, — почервонів Араміс.

— Не в тім спра́ва, — почервоні́в Араміс.


— Що ж мав чоловік робити? — відповів Староміський, немов би звиняючись.

— Що ж мав чолові́к роби́ти? — відпові́в Староміський, немо́в би звиня́ючись.


— Ви так гадаєте?

— Ви так гада́єте?


Це ваше прізвище?

Це ва́ше прі́звище?


А крадіжки їхньої я не боюся, вони добре тямлять, що я їх наскрізь бачу.

А краді́жки ї́хньої я не бою́ся, вони́ до́бре тя́млять, що я їх на́скрізь ба́чу.


— Та може я виплакала б?

— Та мо́же я ви́плакала б?


— А Іванець? А Васюта?

— А Іване́ць? А Васю́та?


— А ти думаєш, що мені так солодко тепер про нього згадувати? — відповів Ґава.

— А ти ду́маєш, що мені́ так со́лодко тепе́р про нього зга́дувати? — відпові́в Ґава.


Довелося знову повертати сюди, і шість день тому я прибула до Портсмуту.

Довело́ся зно́ву поверта́ти сюди́, і шість день тому́ я прибула́ до По́ртсмуту.


— Чи ви завжди забуваєте десь свої очі, як ганяєтеся? — спитав Портос.

— Чи ви за́вжди́ забува́єте десь свої́ о́чі, як ганя́єтеся? — спита́в Портос.


— Ну, вже, брате, — каже інший, — з порожніми кишенями до жінок не вернемось!

— Ну, вже, бра́те, — ка́же і́нший, — з поро́жніми кише́нями до жіно́к не вернемо́сь!


— Ви зараз же поїдете.

— Ви за́раз же пої́дете.


Що ж тут чинити?

Що ж тут чини́ти?


— Мій перший чоловік? — вигукнула міледі, перелякано дивлячись на лорда Вінтера.

— Мій пе́рший чолові́к? — ви́гукнула міле́ді, переля́кано ди́влячись на ло́рда Вінтера.


Коні над'їхали ближче.

Ко́ні над'ї́хали бли́жче.


— Шановний пане, — сказав йому Д'Артаньян, — ви, здається, поспішаєте?

— Шано́вний па́не, — сказа́в йому Д'Артаньян, — ви, здає́ться, поспіша́єте?


— Кару на горло, — приглушеним голосом відповіли обоє.

— Ка́ру на го́рло, — приглу́шеним го́лосом відповіли́ обо́є.


— Як то тепер вольний? А перше ж хіба був невольний?

— Як то тепе́р во́льний? А пе́рше ж хіба́ був нево́льний?


— На щастя вона коротка, не доходить до землі футів на шість.

— На ща́стя вона́ коро́тка, не дохо́дить до землі́ фу́тів на шість.


Від сніданку я сховала склянку води, бо найбільше знемагала на спрагу.

Від сніда́нку я схова́ла скля́нку води́, бо найбі́льше знемага́ла на спра́гу.


— Це неможливо, — одповів він.

— Це неможли́во, — одпові́в він.


— Як хочете, — озвався Атос.

— Як хо́чете, — озва́вся Атос.


— Зараз і видно чернечу науку.

— За́раз і ви́дно черне́чу нау́ку.


— Згода — сказав Д'Артаньян.

— Зго́да — сказа́в Д'Артаньян.


І тоді відчував, як голова йде йому обертом.

І тоді́ відчува́в, як голова́ йде йому о́бертом.


— Відомо вам за що?

— Відо́мо вам за що?


Але голод був дужчий, а побої наводили їх тільки чимраз на нові хитрощі.

Але́ го́лод був ду́жчий, а побо́ї наво́дили їх ті́льки чимра́з на нові́ хи́трощі.


— Любий юначе, я вам розтрощу голову.

— Лю́бий юна́че, я вам розтрощу́ го́лову.


— Хіба би у нашого навчителя.

— Хіба́ би у на́шого навчи́теля.


— І не знаєш, де вона, що з нею?

— І не зна́єш, де вона́, що з не́ю?


Але тепер йому було не до забав.

Але́ тепе́р йому було́ не до заба́в.


Зо всіх боків чути чудові пісні.

Зо всіх бокі́в чу́ти чудо́ві пісні́.


Дійсно, баркас причалив до шхуни.

Ді́йсно, барка́с прича́лив до шху́ни.


— Звичайно так.

— Звича́йно так.


— Не жартуйте із святими речами, мій друже.

— Не жарту́йте із святи́ми реча́ми, мій дру́же.


Минуло кілька років.

Мину́ло кі́лька ро́кі́в.


— Годі тобі! Тебе занадто розворушують ті спомини.

— Го́ді тобі́! Тебе́ зана́дто розвору́шують ті спо́мини.


— Зробив усе так, як веліла вона.

— Зроби́в усе́ так, як велі́ла вона́.


— Що це таке? Ви вже від'їжджаєте? Куди? Як?

— Що це таке́? Ви вже від'їжджа́єте? Куди́? Як?


— А іншим разом — Бернажу.

— А і́ншим ра́зом — Бернажу.


Максима зпоміж дітей він найдужче любив, бо мов себе пізнавав у ньому.

Макси́ма зпо́між діте́й він найду́жче люби́в, бо мов себе́ пізнава́в у ньому.


Ця нагода трапилася.

Ця наго́да тра́пилася.


— Тільки редакція цього листа занадто важка.

— Ті́льки реда́кція цього́ листа́ зана́дто важка́.


— Це неправда! Я тільки но одержала листа від нього!

— Це непра́вда! Я ті́льки но оде́ржала листа́ від нього!


А мені трицять і два роки.

А мені́ трицять і два ро́ки́.


— Так, доки вона не вийде звідти, — промовив Д'Артаньян.

— Так, до́ки вона́ не ви́йде зві́дти, — промо́вив Д'Артаньян.


Д'Артаньян стрибнув назад і витяг шпаду.

Д'Артаньян стрибну́в наза́д і ви́тяг шпа́ду.


А ворота в Череваня не прості, а державські.

А воро́та в Череваня не про́сті́, а держа́вські.


— Так, але він либонь швидко втомлюється.

— Так, але́ він либо́нь шви́дко вто́млюється.


— Для матері або й не для матері, а вам що до того? Скільки їх тут маєте?

— Для ма́тері або́ й не для ма́тері, а вам що до того́? Скі́льки їх тут ма́єте?


— Щоб шукати захисту в нього?

— Щоб шука́ти за́хисту в нього?


Нехай і сам Петрусь про те не відає!

Неха́й і сам Петрусь про те не ві́дає!


— І чого ти, гайвороне, кричиш? — обрушився Мундзьо на меншого брата.

— І чого́ ти, га́йвороне, кричи́ш? — обру́шився Мундзьо на ме́ншого бра́та.


— Чорт побирай! — сказав Араміс.

— Чорт побира́й! — сказа́в Араміс.


— Зараз, коли бажаєте.

— За́раз, коли́ бажа́єте.


Ні, він буде чесним.

Ні, він бу́де че́сним.


— У моєму нещасті.

— У моє́му неща́сті.


— Цей божевільний не дозволяє людям дати лад своєму вину.

— Цей божеві́льний не дозволя́є лю́дям да́ти лад своє́му вину́.


— Як? Він зробив вам честь спинитися тут?

— Як? Він зроби́в вам честь спини́тися тут?


Петро Сердюк, проведи, брате, мене до господи.

Петро́ Сердю́к, проведи́, бра́те, мене́ до госпо́ди.


Чи погоджуєтесь ви на це?

Чи пого́джуєтесь ви на це?


— Я обіцяв вам прийти й прийшов.

— Я обіця́в вам прийти́ й прийшо́в.


— А в який спосіб хочете ви відімстити їй?

— А в яки́й спо́сіб хо́чете ви відімсти́ти їй?


— А що ж, батьку? Хіба так отеє його й покинути?

— А що ж, ба́тьку? Хіба́ так оте́є йо́го й поки́нути?


По обіді вийшов, не кажучи, куди йде.

По обі́ді ви́йшов, не ка́жучи, куди́ йде.


— Покладіть зброю на місце, Д'Артаньяне, — сказав він.

— Покладі́ть збро́ю на мі́сце, Д'Артаньяне, — сказа́в він.


— Уперше чую це ім'я!

— Упе́рше чу́ю це ім'я́!


— Це страшний суперник.

— Це страшни́й супе́рник.


А там побачимо, що дасться дальше зробити.

А там поба́чимо, що да́сться да́льше зроби́ти.


— Ну, я продаватиму.

— Ну, я продава́тиму.


Палко припав він йому до руки і сльози покотилися йому з очей.

Па́лко припа́в він йому до руки́ і сльо́зи покоти́лися йому з оче́й.


Знаєш, що я звичайно не був ласий до жіноцтва, ані надто чутливий.

Зна́єш, що я звича́йно не був ла́сий до жіно́цтва, ані́ на́дто чутли́вий.


— Та що ж таке? Кажіть! Ви заморите мене до смерти.

— Та що ж таке́? Кажі́ть! Ви замо́рите мене́ до смерти.


— Ось мій мішок з піском.

— Ось мій мішо́к з піско́м.


— Як то нічим? здивовавшись, каже Сурмач.

— Як то ні́чим? здивова́вшись, ка́же Сурма́ч.


— Ну, так, причіпається по старій знайомості.

— Ну, так, причіпа́ється по старі́й знайо́мості.


Араміс почервонів до білка очей, засунув листа у кешеню й застьобнув камізельку.

Араміс почервоні́в до білка́ оче́й, засу́нув листа́ у кешеню й застьобну́в камізельку.


— Куди ми йдемо? — на мигах запитав він.

— Куди́ ми йдемо́? — на ми́гах запита́в він.


— О першій вночі вона ще не поверталася.

— О пе́ршій вночі́ вона́ ще не поверта́лася.


— Ми спроможемося ще втекти через сад, у мене ключ.

— Ми спромо́жемося ще втекти́ че́рез сад, у мене́ ключ.


— Це він! — згукнув Бонасьє.

— Це він! — згукну́в Бонасьє.


— Ну, що? — питав при вечері батько.

— Ну, що? — пита́в при вече́рі ба́тько.


— Ви, здається, казали мені, що сподіваєтеся знайти там екіпіровку.

— Ви, здає́ться, каза́ли мені́, що сподіва́єтеся знайти́ там екіпіро́вку.


— За чиїм же воно підписом? Короля?

— За чиї́м же воно́ пі́дписом? Короля́?


— Ходім бо, Атосе, ходім — підганяв Д'Артаньян, — піддамо ходу, піддамо.

— Ходім бо, Атосе, ході́м — підганя́в Д'Артаньян, — піддамо́ хо́ду, піддамо́.


Ми ж ізмалечку, брате, навчені закону божого.

Ми ж ізма́лечку, бра́те, на́вчені зако́ну бо́жого.


— Ну, і що ж далі?

— Ну, і що ж да́лі?


— Д'Артаньян має рацію, — зауважив Атос.

— Д'Артаньян ма́є ра́цію, — заува́жив Атос.


— Наказуйте, сір, — відповів кардинал.

— Нака́зуйте, сір, — відпові́в кардина́л.


Про другий лист, звичайно, він не сказав ні слова.

Про дру́гий лист, звича́йно, він не сказа́в ні сло́ва.


— Ми не бачили її, монсеньєр.

— Ми не ба́чили її, монсеньє́р.


— Чудово, — згукнув Атос, — ви цар поетів, мій любий Арамісе.

— Чудо́во, — згукну́в Атос, — ви цар пое́тів, мій лю́бий Арамісе.


— Я, принаймні, мав би надію відшукати її.

— Я, прина́ймні, мав би наді́ю відшука́ти її.


Робота закипіла наново.

Робо́та закипі́ла на́ново.


Ян попрацював протягом п'яти холодних років.

Ян попрацюва́в про́тягом п'яти́ холо́дних ро́кі́в.


— О, ні, звичайно.

— О, ні, звича́йно.


— Справа в тому, що в мене нема грошей, — мовила королева, — але зажди.

— Спра́ва в то́му, що в мене́ нема́ грошей, — мо́вила короле́ва, — але́ зажди́.


— Це ви через те, що він себе хотів зарізати?

— Це ви че́рез те, що він себе́ хоті́в зарі́зати?


Сказавши це, ключник двері замкнув і пішов.

Сказа́вши це, клю́чник две́рі замкну́в і пішо́в.


Як часто я плакала! Якби ви знали, скільки я вистраждала!

Як ча́сто я пла́кала! Якби́ ви зна́ли, скі́льки я ви́страждала!


Вінапі доторкнулась до щік Карен.

Вінапі доторкну́лась до щік Карен.


А часом прямо було видно, що в казці снує перед нами свої власні мрії.

А ча́сом пря́мо було́ ви́дно, що в ка́зці снує́ пе́ред нами свої́ вла́сні мрі́ї.


Коло воріт знявся страшенний шум.

Ко́ло ворі́т зня́вся страше́нний шум.


— А це для вас!

— А це для вас!


— І ворог смертельний.

— І во́рог смерте́льний.


Базен зрозумів, що був нечемний і, опустивши голову, вийшов.

Базен зрозумі́в, що був нече́мний і, опусти́вши го́лову, ви́йшов.


— Ну, це й справді слава Богу, що вирятував.

— Ну, це й спра́вді сла́ва Бо́гу, що ви́рятував.


— Так, ото ж я й кажу про жир.

— Так, ото́ ж я й кажу́ про жир.


— Максима від спадщини я одстороняю.

— Макси́ма від спа́дщини я одстороня́ю.


— Та й не відступати ж! — мовив Портос.

— Та й не відступа́ти ж! — мо́вив Портос.


— Так! Араміс — один з найкращих моїх друзів.

— Так! Араміс — оди́н з найкра́щих мої́х дру́зів.


— О, цей плян покинути мир склався в мене віддавна.

— О, цей плян поки́нути мир скла́вся в мене́ відда́вна.


Він увійшов у супроводі замаскованої людини, сам у машкарі.

Він увійшо́в у су́проводі замаско́ваної люди́ни, сам у машкарі́.


, ішли два пішоходи.

, ішли́ два пішохо́ди.


Хитрюща жінка збагнула, що шкодить собі, виявляючи свій настрій.

Хитрюща жі́нка збагну́ла, що шко́дить собі́, виявля́ючи свій на́стрій.


— Дрібниця — буркнув пан.

— Дрібни́ця — бу́ркнув пан.


Особливо дивували своїх товаришів наші чотири приятелі.

Особли́во дивува́ли свої́х това́ришів на́ші чоти́ри при́ятелі.


— Так, звичайно ж, не кардинал.

— Так, звича́йно ж, не кардина́л.


— Ну, скажи що? Чого тобі треба від мене?

— Ну, скажи́ що? Чого́ тобі́ тре́ба від мене́?


Та ще які три жінки!

Та ще які́ три жінки́!


— Може дома.

— Мо́же до́ма.


— Ось бачте, ви вдруге мене так узиваєте.

— Ось ба́чте, ви вдру́ге мене́ так узива́єте.


— Краще вже й не кажіть, пане, — відповів слуга.

— Кра́ще вже й не кажі́ть, па́не, — відпові́в слуга́.


— Бачите — сказала вона, — як нам щастить.

— Ба́чите — сказа́ла вона́, — як нам щасти́ть.


— Бачу, я й сам.

— Ба́чу, я й сам.


— Що вдієш? Я іду за своїм покликанням.

— Що вді́єш? Я іду́ за свої́м́́́ покли́канням.


Офіцер усадив на нього міледі й сам сів поруч.

Офіце́р усади́в на нього міле́ді й сам сів по́руч.


— Я чекав на нього сьогодні рано.

— Я чека́в на нього сього́дні ра́но.


— Боже мій! — каже.

— Бо́же мій! — ка́же.


Кусав, як то кажуть, більше, ніж міг проковтнути.

Куса́в, як то ка́жуть, бі́льше, ніж міг проковтну́ти.


Але ви не з'явилися.

Але́ ви не з'яви́лися.


— Браво, Д'Артаньяне! Я згодний, — сказав Атос.

— Бра́во, Д'Артаньяне! Я зго́дний, — сказа́в Атос.


Да й обняв і поціловав запорожця.

Да й обня́в і поціловав запоро́жця.


В Армантьєрі? Що це таке?

В Армантьєрі? Що це таке́?


Ось так, гаразд! Дуже хороше!

Ось так, гара́зд! Ду́же хоро́ше!


— Мій? Чи не збожеволіли ви?

— Мій? Чи не збожево́ліли ви?


А табор Сомків стояв під Ніженем, за Білявськими левадами.

А та́бор Сомкі́в стоя́в під Ніженем, за Біля́вськими лева́дами.


Міледі слухала з увагою, що від неї ширилися чоловічки її блискучих очей.

Міле́ді слу́хала з ува́гою, що від не́ї ши́рилися чолові́чки її блиску́чих оче́й.


— Ближче! Дивися мені в очі!

— Бли́жче! Диви́ся мені́ в о́чі!


— Ну, нехай.

— Ну, неха́й.


Я зразу полюбила її.

Я зра́зу полюби́ла її.


Жидок дає запорожцеві напитись горілки з барильця.

Жидо́к дає́ запоро́жцеві напи́тись горі́лки з бари́льця.


— Не можна? А то чому?

— Не мо́жна? А то чому́?


Насправді, вона являла собою татарський тип, змінений до ідеальности.

Наспра́вді, вона́ явля́ла собо́ю тата́рський тип, змі́нений до ідеальности.


— Я, навпаки, прийшов просити захисту.

— Я, навпаки́, прийшо́в проси́ти за́хисту.


— О, я знаю, — відповіла міледі.

— О, я зна́ю, — відповіла́ міле́ді.


— Тепер я пропав, — і механічно, не чинивши ніякого опору, пішов за вартою.

— Тепе́р я пропа́в, — і механі́чно, не чини́вши нія́кого о́пору, пішо́в за ва́ртою.


Тої ж хвилини двері кімнати не відчинились, а піддалися натискові.

То́ї ж хвили́ни две́рі кімна́ти не відчини́лись, а піддали́ся на́тискові.


— Як її прізвище?

— Як її прі́звище?


— А куди ви йдете?

— А куди́ ви йдете́?


Але зовсім инша справа з Фредою.

Але́ зо́всім инша спра́ва з Фредою.


— Відтоді, — відповів Д'Артаньян, — як вони мають друзів, що за них клопочуться.

— Відто́ді́, — відпові́в Д'Артаньян, — як вони́ ма́ють дру́зів, що за них клопо́чуться.


— Скільки обережности, щоб займатись богослів'ям!

— Скі́льки обережности, щоб займа́тись богослі́в'ям!


А все таки я хотів би знати.

А все таки́ я хоті́в би зна́ти.


— Я знав про це.

— Я знав про це.


У війта сіни були темні, обширні.

У ві́йта сі́ни були́ те́мні, обши́рні.


— Листа передадуть особисто йому.

— Листа́ передаду́ть особи́сто йому.


— Сам я бачу, що біда надходить звідусюди.

— Сам я ба́чу, що біда́ надхо́дить звідусю́ди.


Ну, та й добре ж іде ваша справа!

Ну, та й до́бре ж іде́ ва́ша спра́ва!


— Завтра чи позавтра приїдуть по неї з наказом королеви.

— За́втра чи поза́втра приї́дуть по не́ї з нака́зом короле́ви.


В очах її блимнула блискавка.

В оча́х її бли́мнула бли́скавка.


— Який жах! — вигукнув Д'Артаньян.

— Яки́й жах! — ви́гукнув Д'Артаньян.


Сам Богун став зовсім уже сивий, хоч був ще крем'язний і досить жвавий.

Сам Богу́н став зо́всім уже́ си́вий, хоч був ще крем'я́зний і до́сить жва́вий.


— Я заплатив за нього двадцять пістолей.

— Я заплати́в за нього два́дцять пістоле́й.


— Я не виконаю цього наказу.

— Я не ви́конаю цього́ нака́зу.


— Чи скоро ви скінчите? — запитав я.

— Чи ско́ро ви скі́нчите? — запита́в я.


— Що ви кажете? Не чую! Кажіть голосніше! — мовив він.

— Що ви ка́жете? Не чу́ю! Кажі́ть голосні́ше! — мо́вив він.


— Ну, ну, дай спокій! — мовила вона.

— Ну, ну, дай спо́кій! — мо́вила вона́.


— Пане! Ви, сподіваюся, вибачите мені, — сказав він.

— Па́не! Ви, сподіва́юся, ви́бачите мені́, — сказа́в він.


— Іду, монсеньєр!

— І́ду, монсеньє́р!


— Ви не вуйцьо? Хто ж ви такий?

— Ви не вуйцьо? Хто ж ви таки́й?


— Що вам до цього?

— Що вам до цього́?


— Підвертай! — вже з серцем скрикнула Марина.

— Підверта́й! — вже з се́рцем скри́кнула Мари́на.


— Атоса заарештовано? За що?

— Атоса заарешто́вано? За що?


Тоді Білозерець і почав розказовати.

Тоді́ Білозе́рець і поча́в розказовати.


— Слухайте, — сказала вона йому.

— Слу́хайте, — сказа́ла вона́ йому.


— Хочеш, Мариночко, я збудую тут хатку і будемо на те літо тут жити?

— Хо́чеш, Мари́ночко, я збуду́ю тут ха́тку і бу́демо на те лі́то тут жи́ти?


Чи випив чоловік кубок меду, чи не випив, уже й голова й ноги хоч поодтинай.

Чи ви́пив чолові́к ку́бок ме́ду, чи не ви́пив, уже́ й голова́ й но́ги хоч поодтина́й.


— Хто ж таки християнина, наче собаку, проганя од порога!

— Хто ж таки́ христия́ни́на, на́че соба́ку, проганя́ од поро́га!


Був дуже уважний.

Був ду́же ува́жний.


— Ми питали.

— Ми пита́ли.


Атос і незнайомий перекинулися кількома словами.

Атос і незнайо́мий переки́нулися кількома́ слова́ми.


Вона сподівалася, що Фелтон прийде до сніданку.

Вона́ сподіва́лася, що Фелтон при́йде до сніда́нку.


— Думав і я гордо да несито, поки смерть не заглянула мені в вічі.

— Ду́мав і я го́рдо да неси́то, по́ки смерть не загля́нула мені́ в ві́чі.


— Ні у мене, — приєднався Атос.

— Ні у мене́, — приєдна́вся Атос.


— Ви можете цілком покластися на вченість цих шановних осіб.

— Ви мо́жете цілко́м покла́стися на вче́ність цих шано́вних осі́б.


А внизу готівка, книжечки податкові і банкові.

А внизу́ готі́вка, книжечки́ податко́ві і ба́нкові.


— Авжеж, що він.

— Авже́ж, що він.


Та все ж було щільно зачинене.

Та все ж було́ щі́льно зачи́нене.


— Ну, так, чоловік був молодший, нерозважний.

— Ну, так, чолові́к був моло́дший, нерозва́жний.


— Віконта Рошефора! Так це ж він викрав мене!

— Віконта Рошефора! Так це ж він ви́крав мене́!


— Що буде, те й буде, — каже понуро Гвинтовка.

— Що бу́де, те й бу́де, — ка́же пону́ро Гвинтовка.


— Пощо ти, серденько, так не в пору вирвалася? — сказав до неї Володко.

— Пощо ти, се́рде́нько, так не в по́ру ви́рвалася? — сказа́в до не́ї Воло́дко.


Араміс злегка кивнув головою, але не всміхнувся.

Араміс зле́гка кивну́в голово́ю, але́ не всміхну́вся.


Ви знаєте, зима, довга, самотна, випещує кепські думки та злі вчинки.

Ви зна́єте, зима́, до́вга, само́тна, випе́щує ке́пські думки́ та злі вчи́нки.


Не боїться собак?

Не бої́ться соба́к?


— У мене є чудодійний бальзам для ран.

— У мене́ є чудоді́йний бальза́м для ран.


— Слава тобі, боже! Ну, не тратьмо ж часу й ми.

— Сла́ва тобі́, бо́же! Ну, не тра́тьмо ж ча́су й ми.


Капелюх одлетів на десять кроків.

Капелю́х одлеті́в на де́сять кро́ків.


І сам я був не абиякий хлопець, коли вперше попав на їхній берег.

І сам я був не аби́який хло́пець, коли́ впе́рше попа́в на ї́хній бе́рег.


— Ви їсте конятину.

— Ви їсте́ коня́тину.


Яке вам діло до цієї людини?

Яке́ вам ді́ло до ціє́ї люди́ни?


— Каюся, що це мене дуже заспокоїло б.

— Ка́юся, що це мене́ ду́же заспоко́їло б.


— Що за чудесний вид! — мимоволі скрикнув молодший панич.

— Що за чуде́сний вид! — мимово́лі скри́кнув моло́дший пани́ч.


— Я довідаюсь про це.

— Я дові́даюсь про це.


— О, ви голови цвілії! — каже Брюховецький.

— О, ви го́лови цвілі́ї! — ка́же Брюхове́цький.


— Ні, слово чести, що не будемо.

— Ні, сло́во чести́, що не бу́демо.


Як ось запорожці знов по боках дороги.

Як ось запоро́жці знов по бока́х доро́ги.


— Так, так, — похитав головою Атос, — це я бачу.

— Так, так, — похита́в голово́ю Атос, — це я ба́чу.


А що вже воювати з бусурменами, так хоч щодня.

А що вже воюва́ти з бусурменами, так хоч щодня́.


— А то що хіба?

— А то що хіба́?


— Кохання до тебе, яке починає вже понимати мене.

— Коха́ння до тебе́, яке́ почина́є вже понима́ти мене́.


— Як? — здивувався хан.

— Як? — здивува́вся хан.


Гей Стокард зупинився, намагаючись виявити словами сувору етику своєї души.

Гей Стокард зупини́вся, намага́ючись ви́явити слова́ми суво́ру е́тику своє́ї души́.


— Я й не купував.

— Я й не купува́в.


— Ідіть туди, аби він міг засвідчити, що ви були в нього до пів на десяту.

— Іді́ть туди́, аби́ він міг засві́дчити, що ви були́ в нього до пів на деся́ту.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


А пан Андрій одразу повеселішав, так наче він заспокоїв себе цією витівкою.

А пан Андрі́й одра́зу повеселі́шав, так на́че він заспоко́їв себе́ ціє́ю ви́тівкою.


— Амінь, — підсумував Атос.

— Амі́нь, — підсумува́в Атос.


Чи ви бачили її колись розлютованою?

Чи ви ба́чили її коли́сь розлюто́ваною?


— Я сам, любий Атос, — мовив тоді Д'Артаньян.

— Я сам, лю́бий Атос, — мо́вив тоді́ Д'Артаньян.


— Еге, є сало, та не для кота! — озветься другий через дорогу.

— Еге́, є са́ло, та не для кота́! — озве́ться дру́гий че́рез доро́гу.


— Мариночко, Мариночко, заспокойся! — кинувся до неї Богун.

— Мари́ночко, Мари́ночко, заспоко́йся! — ки́нувся до не́ї Богу́н.


— Звичайно! Будь ласка!

— Звича́йно! Будь ла́ска!


Але не судилося мені так легко її здобути.

Але́ не суди́лося мені́ так ле́гко її здобу́ти.


— У Бориславі ані ти не винен, ані я не винен.

— У Борисла́ві ані́ ти не ви́нен, ані́ я не ви́нен.


Та вже не вгадаю, що й робити.

Та вже не вгада́ю, що й роби́ти.


Йому страшенно хотілося знову почути її голос, і він нарешті зважився.

Йому страше́нно хоті́лося зно́ву почу́ти її го́лос, і він наре́шті зва́жився.


— Чи не хочете ви покликати лікаря? — спитала жінка.

— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.


— Чего ради?

— Чего ра́ди?


— Сідай біля мене, синку,— каже батько Пугач.

— Сіда́й бі́ля мене́, синку́,— ка́же ба́тько Пу́гач.


А особливо я здивувався.

А особли́во я здивува́вся.


— Приїздіть, — промовив старець, що приніс листа.

— Приїзді́ть, — промо́вив ста́рець, що прині́с листа́.


Як сказав, то наче іскру в порох укинув.

Як сказа́в, то на́че і́скру в по́рох уки́нув.


— Пан війт мене знають.

— Пан війт мене́ зна́ють.


— Я тільки так сів, щоби трохи обігрітися, та й от і здрімався.

— Я ті́льки так сів, що́би тро́хи обігрі́тися, та й от і здріма́вся.


Міледі спустила голову на руки й намагалася зібрати свої думки.

Міле́ді спусти́ла го́лову на ру́ки й намага́лася зібра́ти свої́ думки́.


— Можна знати куди?

— Мо́жна зна́ти куди́?


— Буква закону! — глузливо всміхнувся Гічкок.

— Бу́ква зако́ну! — глузли́во всміхну́вся Гічкок.


— Од Сомка? — питає Шрам, здивовавшись.

— Од Сомка́? — пита́є Шрам, здивова́вшись.


— Го, го, пане Мошку, — відповів війт, — то так не йде.

— Го, го, па́не Мо́шку, — відпові́в війт, — то так не йде.


Ось дивіться, діти покрали ваші човни.

Ось диві́ться, ді́ти покра́ли ва́ші човни́.


— От божевільне жіноцтво! — каже Черевань,— Куди він, туди й я!

— От божеві́льне жіно́цтво! — ка́же Черева́нь,— Куди́ він, туди́ й я!


Народ нелюдимий,— от що!

Наро́д нелюди́мий,— от що!


— Против того, що тепер, під сю заверюху, того й гляди, що спіткнешся.

— Про́тив того́, що тепе́р, під сю заверю́ху, того́ й гляди́, що спіткне́шся.


— Вони застрелять вас, мій друже.

— Вони́ застре́лять вас, мій дру́же.


Я подарував їх вам для того, щоб ви носили їх.

Я подарува́в їх вам для того́, щоб ви носи́ли їх.


— Ні в своїх, ні в чужих?

— Ні в свої́х, ні в чужи́х?


— Ось твої шпаргали! — буркнув показуючи їх мені здалека.

— Ось твої́ шпарга́ли! — бу́ркнув пока́зуючи їх мені́ зда́лека.


Згадавши про Ґассі, я поглянув на Тиллі.

Згада́вши про Ґассі, я погля́нув на Ти́ллі.


— Так, багато.

— Так, бага́то.


Червоний Баптист подав знак, і спис прошив йому груди.

Черво́ний Бапти́ст пода́в знак, і спис проши́в йому гру́ди.


— Тікай, нещасний, — згукнув Араміс, кидаючи йому в обличчя свій капелюх.

— Тікай, неща́сний, — згукну́в Араміс, ки́даючи йому в обли́ччя свій капелю́х.


Ніхто навіть би й недомислився, що там хтось є.

Ніхто́ на́віть би й недоми́слився, що там хтось є.


— Поставте цей стіл сюди, — промовив голос, в якому міледі впізнала Фелтона.

— Поста́вте цей стіл сюди́, — промо́вив го́лос, в яко́му міле́ді впізна́ла Фелтона.


— Ну, а далі!

— Ну, а да́лі!


— Безсумнівно, і тим з більшою охотою.

— Безсумні́вно, і тим з бі́льшою охо́тою.


То хібаж ні?

То хіба́ж ні?


— А що, як цей бідолашний граф та винний менше, ніж ви гадаєте?

— А що, як цей бідола́шний граф та ви́нний ме́нше, ніж ви гада́єте?


Невжеж так буде й сьогодні?

Невже́ж так бу́де й сього́дні?


А тимчасом пошліть по канцлера.

А тимча́сом пошлі́ть по ка́нцлера.


І він сів спиною до жінки.

І він сів спи́ною до жі́нки.


— От же ні, коли хочеш знати! — каже Кирило Тур.

— От же ні, коли́ хо́чеш зна́ти! — ка́же Кири́ло Тур.


— Вона виконує свої службові обов'язки в Люврі.

— Вона́ вико́нує свої́ службо́ві обо́в'язки в Лю́врі.


Кардинал казав щось пошепки, і король був дуже блідий.

Кардина́л каза́в щось по́шепки, і коро́ль був ду́же бліди́й.


— А Бастилія? — спитав Араміс.

— А Басти́лія? — спита́в Араміс.


— О, боже мій!

— О, бо́же мій!


Бийте, батьки, превражого сина!

Би́йте, батьки́, превражого си́на!


Вона їх рятувала.

Вона́ їх рятува́ла.


— Король наказує, ваша величність.

— Коро́ль нака́зує, ва́ша вели́чність.


Ніхто не обізвався на її крики.

Ніхто́ не обізва́вся на її кри́ки.


— На що ж до них? — схаменувся євнух.

— На що ж до них? — схамену́вся є́внух.


Нехай наш казан закипить іще й з другого боку, щоб ізварилась каша.

Неха́й наш каза́н закипи́ть іще́ й з дру́гого бо́ку, щоб ізвари́лась ка́ша.


Але ви гарний час вибрали для від'їзду.

Але́ ви га́рний час ви́брали для від'ї́зду.


— Оце щоб я був спадкоємець ворога! — обурився Атос — За кого ви мене маєте?

— Оце́ щоб я був спадкоє́мець во́рога! — обу́рився Атос — За кого ви мене́ ма́єте?


В освітлене коло вступила якась постать, одягнена в хутра.

В осві́тлене ко́ло вступи́ла яка́сь по́стать, одя́гнена в ху́тра.


— Ні, не чую.

— Ні, не чу́ю.


— Хай буде так, — відповів Червоний Баптист.

— Хай бу́де так, — відпові́в Черво́ний Бапти́ст.


Супротив кого се ти заложив такий табор? Здається ж, тихо на Вкраїні?

Супроти́в кого се ти заложи́в таки́й та́бор? Здає́ться ж, ти́хо на Вкраї́ні?


Урі Брем скористався з цього моменту.

Урі Брем скориста́вся з цього́ моме́нту.


— А що ж то ще за чотири роки, що йому додали до вічности?

— А що ж то ще за чоти́ри ро́ки́, що йому додали́ до вічности?


— То спробуйте мене.

— То спро́буйте мене́.


— Знаєш, Мариночко, до хана приїхали гості з вашого краю, з України?

— Зна́єш, Мари́ночко, до ха́на приї́хали го́сті з ва́шого кра́ю, з Украї́ни?


— Чи дуже кохаєте ви мою пані?

— Чи ду́же коха́єте ви мою́ па́ні?


— Вартий він, на вашу думку, ста пістолей?

— Ва́ртий він, на ва́шу ду́мку, ста пістолей?


— Що таке? — захвилювалася міледі.

— Що таке́? — захвилюва́лася міле́ді.


— Вас безпідставно підозрювали, а тому вас треба тепер одшкодувати.

— Вас безпідста́вно підо́зрювали, а тому́ вас тре́ба тепе́р одшкодува́ти.


— А ось і моє ліжко, — відповів Плянше, вказуючи на стрямок соломи.

— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.


— І мені теж, — додав Атос.

— І мені́ теж, — дода́в Атос.


— Що вам переказав кардинал для мене?

— Що вам переказа́в кардина́л для мене́?


Бачите, який я добрий.

Ба́чите, яки́й я до́брий.


— А її брат? — несміливо запитав Д'Артаньян.

— А її брат? — несмі́ли́во запита́в Д'Артаньян.


А може вислати напротив вас фіру?

А мо́же ви́слати напро́тив вас фі́ру?


— Як то чого, аджеж ти велів мені йти!

— Як то чого́, адже́ж ти велі́в мені́ йти!


— Що ж з нею сталося? — жваво запитав Рошфор.

— Що ж з не́ю ста́лося? — жва́во запита́в Рошфор.


А Брюховецький тим часом бенкетовав у Ніжені.

А Брюхове́цький тим ча́сом бенкетовав у Ніжені.


— Але до кави кличуть, покинь! — сказав батько.

— Але́ до ка́ви кли́чуть, поки́нь! — сказа́в ба́тько.


А козакам і байдуже, тілько сміялись.

А козака́м і ба́йду́же, ті́лько смія́лись.


Атос пішов далі.

Атос пішо́в да́лі.


— Шановна громадо! — каже.

— Шано́вна грома́до! — ка́же.


— Я тобі кажу, Янкелю, не продам.

— Я тобі́ кажу́, Я́нкелю, не прода́м.


Повірте, я не звертаю уваги на такі передчування.

Пові́рте, я не зверта́ю ува́ги на такі́ передчува́ння.


— Він повіз її до свого палацу і зробив з неї першу пані на всю округу.

— Він пові́з її до свого́ пала́цу і зроби́в з не́ї пе́ршу па́ні на всю окру́гу.


— Кепсько, погано, пане! — відповів король.

— Ке́псько, пога́но, па́не! — відпові́в коро́ль.


— Стривайте, стривайте! — згукнув герцоґ.

— Стрива́йте, стри́вайте! — згукну́в герцоґ.


Так, мусьє, Дейвід Пейн.

Так, мусьє́, Дейвід Пейн.


Засну, дак усе минеться.

Засну́, дак усе́ мине́ться.


— Було пів до одинадцятої.

— Було́ пів до одина́дцятої.


— Розуміється, — сказала вона коротко.

— Розумі́ється, — сказа́ла вона́ ко́ротко.


— Кулик, кулик, он там між камінням шниряє!

— Кули́к, ку́лик, он там між камі́нням шниря́є!


— Ви — пан Д'Артаньян, — згукнув Грімо, — та не може бути!

— Ви — пан Д'Артаньян, — згукну́в Грі́мо, — та не мо́же бу́ти!


— А що дужче любиш, гроші чи пироги?

— А що ду́жче лю́биш, гро́ші́ чи пироги́?


— Доречі, у вас, напевно, є один чи два приятелі?

— Доречі, у вас, напе́вно, є оди́н чи два при́ятелі?


— Я здаюся на ваше слово.

— Я здаю́ся на ва́ше сло́во.


— Вона доручила мені переказати, що кохала вас завжди.

— Вона́ доручи́ла мені́ переказа́ти, що коха́ла вас за́вжди́.


— Плянше! — повторили Портос і Араміс.

— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.


А стук ішов по цілім будинку.

А стук ішо́в по ці́лім буди́нку.


— На п'ятсот.

— На п'ятсо́т.


— Геть! — раптом вигукнув пан Андрій гнівно.

— Геть! — ра́птом ви́гукнув пан Андрі́й гні́вно.


— А так, що броду не є.

— А так, що бро́ду не є.


— А якщо вони безрозсудливі, то ми що, повинні миритися з цим? Чи ж не так?

— А якщо́ вони́ безрозсу́дливі, то ми що, пови́нні мири́тися з цим? Чи ж не так?


— Це й є Бонасьє? — спитав Рішельє по хвилинній мовчанці.

— Це й є Бонасьє? — спита́в Рішельє́ по хвили́нній мовча́нці.


— Еге, бгате! Моя Мелася не зневажила б себе і за гетьманом.

— Еге́, бга́те! Моя́ Мела́ся не знева́жила б себе́ і за ге́тьманом.


— А де ж тепер ваш бог? — глузував він з пораненого, передаючи йому револьвера.

— А де ж тепе́р ваш бог? — глузува́в він з пора́неного, передаючи́ йому револьве́ра.


— Правда, мій дорогий, що тобі уже надокучило так довго чекати?

— Пра́вда, мій дороги́й, що тобі́ уже́ надоку́чило так до́вго чека́ти?


— Так! — сказав Д'Артаньян.

— Так! — сказа́в Д'Артаньян.


— О, не бійся, доню, циганка вміє ховати!

— О, не бі́йся, до́ню, цига́нка вмі́є хова́ти!


— Однаковий і досі.

— Одна́ковий і до́сі.


З телеграмами в жмені я швидко заснув, не розгортавши їх.

З телегра́мами в жме́ні я шви́дко засну́в, не розгорта́вши їх.


— Вона так кохала мене.

— Вона́ так коха́ла мене́.


А втім кардинал не сказав і слова про герцоґа Б'юкенгемського.

А втім кардина́л не сказа́в і слова́ про герцоґа Б'юкенгемського.


— Діти! — крикне на своїх старий Шрам.

— Ді́ти! — кри́кне на свої́х стари́й Шрам.


— Мабуть, тисячу пістолей.

— Ма́бу́ть, ти́сячу пістоле́й.


— З примусу? Ви глузуєте з мене.

— З при́мусу? Ви глузу́єте з мене́.


— Ні, Атосе, ні.

— Ні, Атосе, ні.


— Тут, очевидно, є щось нове?

— Тут, очеви́дно, є щось нове́?


Підвівши довгу морду до неба, заводив протяжно і жалібно.

Підві́вши до́вгу мо́рду до не́ба, заво́див протяжно і жа́лібно.


— Нехай велик росте да щаслив буде! — каже Шрам.

— Неха́й ве́лик росте́ да щасли́в бу́де! — ка́же Шрам.


— З діямантами?

— З діяма́нтами?


— Я йому дав слово, що він говоритиме з нами безпечно.

— Я йому дав сло́во, що він говори́тиме з нами безпе́чно.


Що ти, милий, думаєш гадаєш?

Що ти, ми́лий, ду́маєш гада́єш?


— Ніякої, присягаюся вам.

— Нія́кої, присяга́юся вам.


На вас я можу цілком здатися.

На вас я мо́жу цілко́м зда́тися.


— Ой, пострілено! Пострілено! — ревів Ґава, немов з нього шкуру дерли.

— Ой, пострі́лено! Пострі́лено! — реві́в Ґава, немо́в з нього шку́ру де́рли.


— А де ж вона?

— А де ж вона́?


— Ні, не страшно.

— Ні, не стра́шно.


— Я ручуся за Базена, — сказав Араміс.

— Я ручу́ся за Базена, — сказа́в Араміс.


— Я їх попереджу.

— Я їх попере́джу.


Флойд Вандерліп і Фреда спочатку не розмовляли між собою.

Флойд Вандерліп і Фреда споча́тку не розмовля́ли між собо́ю.


— Море! — каже Чорногор — Ти б уже хоч мене своїм характерством не морочив!

— Мо́ре! — ка́же Чорногор — Ти б уже́ хоч мене́ свої́м́́́ характе́рством не моро́чив!


Портос прийшов незабаром після Д'Артаньяна.

Портос прийшо́в незаба́ром пі́сля Д'Артаньяна.


Ці жарти розлютували Жюсака.

Ці жа́рти розлютува́ли Жюсака.


— Погана справа! — сказав, усміхаючись, Атос, — цього разу нам не дадуть хреста.

— Пога́на спра́ва! — сказа́в, усміха́ючись, Атос, — цього́ ра́зу нам не даду́ть хреста́.


Отже, вона не зрозуміла поглядів Фрединих.

О́тже, вона́ не зрозумі́ла по́глядів Фрединих.


— Ось дивіться, — сказав він.

— Ось диві́ться, — сказа́в він.


— Прийдеться нести бідолаху, — сказав.

— При́йдеться нести́ бідола́ху, — сказа́в.


— Цілком вірно, — ствердив Араміс.

— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.


— О, якби це я була чоловіком.

— О, якби́ це я бу́ла́ чолові́ком.


У грудях ще більший неспокій, голова крутиться.

У гру́дях ще бі́льший неспо́кій, голова́ кру́титься.


— Крута година наступила.

— Крута́ годи́на наступи́ла.


Він упав навколішки, схопив цю руку й шанобливо доторкнувся до неї губами.

Він упа́в навко́лішки, схопи́в цю ру́ку й шанобли́во доторкну́вся до не́ї губа́ми.


— Не турбуйтесь, я добре вивірив.

— Не турбу́йтесь, я до́бре ви́вірив.


Бо над сином, над Кирилом, чорний ворон кряче!

Бо над си́ном, над Кири́лом, чо́рний во́рон кря́че!


— Дуже поважну даму, — додав Араміс.

— Ду́же пова́жну да́му, — дода́в Араміс.


— За твоє здоров'я! — підхопили Портос і Араміс.

— За твоє́ здоро́в'я! — підхопи́ли Портос і Араміс.


— Невжеж ми отак їхатимемо через цілу ніч? — спитав Плянше.

— Невже́ж ми ота́к ї́хатимемо че́рез ці́лу ніч? — спита́в Пля́нше.


— А хіба ми про це не будемо знати?

— А хіба́ ми про це не бу́демо зна́ти?


— Куди ми їдемо звідси?

— Куди́ ми ї́демо зві́дси?


— Ну, що ж, якщо не приїде, це позначатиме, що він спізнився, ось і все.

— Ну, що ж, якщо́ не приї́де, це познача́тиме, що він спізни́вся, ось і все.


— То колядники збиточники.

— То коля́дники збиточники.


— Ну, ну, ти дурненький! Годі тобі.

— Ну, ну, ти дурне́нький! Го́ді тобі́.


— Ай, чого ж пан сердяться.

— Ай, чого́ ж пан се́рдяться.


— Атос, — відповів мушкетер.

— Атос, — відпові́в мушкете́р.


А Петро, як ускочив у хату, то й став у порога, як укопаний.

А Петро́, як уско́чив у ха́ту, то й став у поро́га, як уко́паний.


— Але чому не наздоганяємо ми цієї жінки? — спитав Д'Артаньян.

— Але́ чому́ не наздоганя́ємо ми ціє́ї жі́нки? — спита́в Д'Артаньян.


— Ввійдіть сюди, пане офіцере.

— Ввійді́ть сюди́, па́не офіце́ре.


— Алеж то не будуть політичні віча.

— Алеж то не бу́дуть політи́чні ві́ча.


— Чи бачиш, що тут у нас діється?

— Чи ба́чиш, що тут у нас ді́ється?


— Тепер розумієте? — сказав Атос.

— Тепе́р розумі́єте? — сказа́в Атос.


— Я хотів викласти вам цей плян в той день, коли я вперше запрошував вас.

— Я хоті́в ви́класти вам цей плян в той день, коли́ я впе́рше запро́шував вас.


Комісар, здавалося, захвилювався.

Коміса́р, здава́лося, захвилюва́вся.


— Пане, запевняю вас, ви втомлюєте мене вашим допитом.

— Па́не, запевня́ю вас, ви вто́млюєте мене́ ва́шим до́питом.


— Це ви Бонасьє?

— Це ви Бонасьє́?


— Отже, готуй наші пакунки та їдьмо.

— О́тже, готу́й на́ші паку́нки та ї́дьмо.


— Думаєш, що так?

— Ду́маєш, що так?


Я зараз метнулася до одного знайомого, де звичайно ночували люди з нашого села.

Я за́раз метну́лася до одного́ знайо́мого, де звича́йно ночува́ли лю́ди з на́шого села́.


Тут замішані знатні особи, і все це може мати для нас дуже погані наслідки.

Тут замі́шані зна́тні осо́би, і все це мо́же ма́ти для нас ду́же пога́ні на́слідки.


— Це ж не буде зрадою ханові, — упевняла себе Марина.

— Це ж не бу́де зра́дою ха́нові, — упевня́ла себе́ Мари́на.


Аж незабаром щось заманячило.

Аж незаба́ром щось заманя́чило.


— Біжи до Атоса, Портоса та Араміса.

— Біжи́ до Атоса, Портоса та Араміса.


— Котра тепер година?

— Котра́ тепе́р годи́на?


— Бережіться, Д'Артаньяне, бережіться, — застеріг Араміс.

— Бережі́ться, Д'Артаньяне, бережі́ться, — застері́г Араміс.


— На наступний понеділок.

— На насту́пний понеді́лок.


Він лежав мов невеличкий вал.

Він лежа́в мов невели́чкий вал.


— Чудна рекомендація.

— Чудна́ рекоменда́ція.


— А все ж таки, — напосідав Фелтон, — я хочу знати.

— А все ж таки́, — напосіда́в Фелтон, — я хо́чу зна́ти.


— На що дурніші.

— На що дурні́ші.


Потім з'явилися Плянше й Грімо, теж з кіньми своїх панів.

По́тім з'яви́лися Пля́нше й Грі́мо, теж з кі́ньми свої́х пані́в.


— Будинок ґвардії, рота Дезесара.

— Буди́нок ґва́рдії, ро́та Дезеса́ра.


— Але може б тато були ласкаві показати мені книжки, рахунки?

— Але́ мо́же б та́то були́ ласка́ві показа́ти мені́ книжки́, раху́нки?


— Я так і думав, — сказав Атос.

— Я так і ду́мав, — сказа́в Атос.


Міледі випустила жахливий крик і впала навколішки.

Міле́ді ви́пустила жахли́вий крик і впа́ла навко́лішки.


— Вони лежать у ямі зверху і можуть зовсім зіпсуватись.

— Вони́ лежа́ть у я́мі зве́рху і мо́жуть зо́всім зіпсува́тись.


— Це вже наша річ, — сказав Вовкун.

— Це вже на́ша річ, — сказа́в Вовку́н.


— Хочемо на другий бік, — мовив провідник.

— Хо́чемо на дру́гий бік, — мо́вив провідни́к.


— Це побачення неприємніше за перше.

— Це поба́чення неприємніше за пе́рше.


— Так там же наші, козаки!

— Так там же на́ші, козаки́!


— На нас три, ах, тільки два книдлі?

— На нас три, ах, ті́льки два кни́длі?


— Ми пропали, — шепнув Д'Артаньян на вухо Атосові.

— Ми пропа́ли, — ше́пнув Д'Артаньян на ву́хо Ато́сові.


— Розважайтеся з вашою міледі, любий Д'Артаньяне.

— Розважа́йтеся з ва́шою міле́ді, лю́бий Д'Артаньяне.


— Та видимо.

— Та ви́димо.


— А я, — всміхаючися відповів Д'Артаньян, — їжджу на чому доведеться.

— А я, — всміха́ючися відпові́в Д'Артаньян, — ї́жджу на чому́ доведе́ться.


— І вибрався кудись.

— І ви́брався куди́сь.


— Ну так, — сказав він.

— Ну так, — сказа́в він.


— Доведеться вам, за браком шампані та шамбертена, задовольнитись цим.

— Доведе́ться вам, за бра́ком шампа́ні та шамберте́на, задовольни́тись цим.


— А чи не можете ви взяти мене з собою?

— А чи не мо́жете ви взя́ти мене́ з собо́ю?


— Це вірна особа?

— Це ві́рна осо́ба?


— Нехай станеться по твоєму мудрому слові, великий хане!

— Неха́й ста́неться по твоє́му му́дрому сло́ві, вели́кий ха́не!


По закінченні облоги я вступаю до манастиря лазаристів.

По закі́нченні обло́ги я вступа́ю до манастиря́ лазари́стів.


Проте, ми не скорилися, нас потягли силоміць.

Проте́, ми не скори́лися, нас потягли́ силомі́ць.


Генрись кинувся на софу і захріп відразу.

Генри́сь ки́нувся на со́фу і захріп відра́зу.


— Ось тут, — сказав він.

— Ось тут, — сказа́в він.


Не за легку справу брався Хмельницький.

Не за легку́ спра́ву бра́вся Хмельни́цький.


— Кажіть, я слухаю.

— Кажі́ть, я слу́хаю.


— Тьфу та пек на тебе! — бурчав Сарабрин.

— Тьфу та пек на тебе́! — бурча́в Сарабри́н.


— З чого? — наївно спитала міледі.

— З чого́? — наї́вно спита́ла міле́ді.


— Але чого ж ви від мене вимагаєте? Скажіть.

— Але́ чого́ ж ви від мене́ вимага́єте? Скажі́ть.


— Здається, не дочуваю.

— Здає́ться, не дочува́ю.


— Тепер про інше.

— Тепе́р про і́нше.


— Ах, монсеньєр!

— Ах, монсеньє́р!


Дай же нам помочі, бо чутка є, що ляхів, як сарани йде!

Дай же нам по́мочі, бо чу́тка є, що ля́хів, як сарани́ йде!


— А то пощо? — відповіла панночка.

— А то пощо? — відповіла́ па́нночка.


— Тікаймо на Вкраїну.

— Тікаймо на Вкраї́ну.


Перевернулись тепер уже кат знає на що запорожці.

Переверну́лись тепе́р уже́ кат зна́є на що запоро́жці.


— Яким же, бгате, оце случаєм? — питає зараз Черевань.

— Яки́м же, бга́те, оце́ слу́ча́єм? — пита́є за́раз Черева́нь.


— Дурень ти, Гаво, — сказав на те Фавель.

— Дурень ти, Га́во, — сказа́в на те Фавель.


— Над ким же ми пануватимем, — питає другий, — коли всяка душа буде рівна?

— Над ким же ми панува́тимем, — пита́є дру́гий, — коли́ вся́ка душа́ бу́де рі́вна?


— Для цього є тільки один спосіб.

— Для цього́ є ті́льки оди́н спо́сіб.


— Хан зрадив нас.

— Хан зра́див нас.


Я це для невістки купила.

Я це для неві́стки купи́ла.


Пробуйте переспатися, може вам полегшає, то тоді скажете.

Про́буйте переспа́тися, мо́же вам поле́гшає, то тоді́ ска́жете.


— Мабуть — зайве слово, — посміхнувся Д'Артаньян.

— Ма́бу́ть — за́йве сло́во, — посміхну́вся Д'Артаньян.


— Ось чому я втрутився у вашу розмову.

— Ось чому́ я втру́тився у ва́шу розмо́ву.


— Як упізнав? Хіба ти вже бачила колись цього чоловіка?

— Як упізна́в? Хіба́ ти вже ба́чила коли́сь цього́ чолові́ка?


— Ми мусимо йти зараз до узгірря на край міста.

— Ми му́симо йти за́раз до узгі́рря на край мі́ста.


— Так, це моє прізвище.

— Так, це моє́ прі́звище.


— Агов! — промовив я, схопивши за руку вождя Джорджа.

— Аго́в! — промо́вив я, схопи́вши за ру́ку вождя́ Джо́рджа.


А Корній Онофрієвич завжди був людиною обережною.

А Корні́й Онофрієвич за́вжди́ був люди́ною обере́жною.


Все одно я собі смерть заподію!

Все одно́ я собі́ смерть заподі́ю!


Союз цей скеровано проти Франції.

Сою́з цей скеро́вано про́ти Фра́нції.


— Відпочити? Ні в якому разі, Атосе.

— Відпочи́ти? Ні в яко́му ра́зі, Атосе.


— Що ж ви стоїте, наче статуя.

— Що ж ви стоїте́, на́че ста́туя.


— Ну, їдь же собі обідати, — каже Шрам, — нам ніколи.

— Ну, їдь же собі́ обі́дати, — ка́же Шрам, — нам ні́коли.


Джой Моліно і світ уперше побачила під мерехтливим північним сяйвом.

Джой Моліно і світ упе́рше поба́чила під мерехтли́вим півні́чним ся́йвом.


— Я думаю, що нам не слід було й відпускати її.

— Я ду́маю, що нам не слід було́ й відпуска́ти її.


— Як то тепер вольний? А перше ж хіба був невольний?

— Як то тепе́р во́льний? А пе́рше ж хіба́ був нево́льний?


— Б'ють на сполох!

— Б'ють на спо́лох!


І Портос повернув папір Д'Артаньянові.

І Портос поверну́в папі́р Д'Артаньянові.


Він зробить все, що я хочу.

Він зро́бить все, що я хо́чу.


— Я питаю вас, що сталося з цим шляхтичем?

— Я пита́ю вас, що ста́лося з цим шля́хтичем?


З цілої купи хутрів серед човна підвелась місис Сейзер в усій своїй красі.

З ці́лої ку́пи ху́трів се́ред човна́ підвела́сь мі́сис Сейзер в усі́й свої́й красі́.


— Ні, голубко моя нещасна, я не можу оддати тебе бусурманові на поталу.

— Ні, голу́бко моя́ неща́сна, я не мо́жу одда́ти тебе́ бусурманові на пота́лу.


— Поясніть, бо я не розумію, що ви хочете сказати.

— Поясні́ть, бо я не розумі́ю, що ви хо́чете сказа́ти.


А ну, Чарлі, біжи скоріше за мискою!

А ну, Ча́рлі, біжи́ скорі́ше за ми́скою!


— Так, як чорт із попом.

— Так, як чорт із попо́м.


— То я повинен знати, де ваш пісок.

— То я пови́нен зна́ти, де ваш пісо́к.


Він зайшов у те село з паном Косціцьким, котрого вмів був цілковито опанувати.

Він зайшо́в у те село́ з па́ном Косціцьким, котро́го вмів був цілкови́то опанува́ти.


— Там усе з запорожцями бенкетує.

— Там усе́ з запоро́жцями бенкету́є.


— Був пару разів.

— Був па́ру разі́в.


Пані Бонасьє бачила, що він вагається.

Па́ні Бонасьє ба́чила, що він вага́ється.


— До манастиря? — зацікавився Рішельє.

— До манастиря́? — заціка́вився Рішельє́.


— Через те ще дужче треба Хмельницького пожаліти й допомогти йому.

— Че́рез те ще ду́жче тре́ба Хмельни́цького пожалі́ти й допомогти́ йому.


— Це не мій секрет.

— Це не мій секре́т.


А може за місяць, за другий і на чіпці знов покуп буде.

А мо́же за мі́сяць, за дру́гий і на чіпці знов покуп бу́де.


Але незабаром я впевнився, що він обдурював мене.

Але́ незаба́ром я впе́внився, що він обду́рював мене́.


Наш юнак кинувся до кімнати й розпечатав листа.

Наш юна́к ки́нувся до кімна́ти й розпеча́тав листа́.


— Ого, каже Шрам,— он воно куди діло хилиться!

— Ого́, ка́же Шрам,— он воно́ куди́ ді́ло хи́литься!


Льокаї їхали позад них.

Льокаї ї́хали поза́д них.


— У справах короля?

— У спра́вах короля́?


— Та куди там їдете? — запитав він, не здоровкаючися з нами.

— Та куди́ там ї́дете? — запита́в він, не здоровкаючися з нами.


— Я? — згукнув Д'Артаньян, — я? Ледащо, що ти кажеш?

— Я? — згукну́в Д'Артаньян, — я? Леда́що, що ти ка́жеш?


— Чи ви збожеволіли, що розмовляєте зі мною так?

— Чи ви збожево́ліли, що розмовля́єте зі мно́ю так?


— Усі лиха!

— Усі́ ли́ха!


— Не глядіть на мене, як теля на нові ворота! — гримнув він гостро.

— Не глядіть на мене́, як теля́ на нові́ воро́та! — гри́мнув він го́стро.


— Ну, що ти Ґаво, — шептав Вовкун, — чи справді дуже ранений?

— Ну, що ти Ґаво, — шепта́в Вовку́н, — чи спра́вді ду́же ра́нений?


Втікаймо лучче заздалегідь!

Втіка́ймо лучче заздалегі́дь!


Правдивого чуття в тім нема, от що.

Правди́вого чуття́ в тім нема́, от що.


— Усі троє, як чуєш, пане гетьмане.

— Усі́ тро́є, як чу́єш, па́не ге́тьмане.


— Ні, мені добре, зовсім добре, — відповіла Оля, вдивляючися в чудову сцену.

— Ні, мені́ до́бре, зо́всім до́бре, — відповіла́ Оля, вдивляючися в чудо́ву сце́ну.


— А мені видиться, що він багато бреше, — кажу я.

— А мені́ ви́диться, що він бага́то бре́ше, — кажу́ я.


— Ну, але ті, що вже готові, що з ними буде?

— Ну, але́ ті, що вже гото́ві, що з ними бу́де?


— Чи не правдива була моя думка, що тут щось негаразд?

— Чи не правди́ва була́ моя́ ду́мка, що тут щось негара́зд?


— Дайте тілько гортань промочити.

— Да́йте ті́лько горта́нь промочи́ти.


— Як се? Ти одступаєшся од бранки?

— Як се? Ти одступа́єшся од бра́нки?


Роби, що хочеш, Д'Артаньяне.

Роби́, що хо́чеш, Д'Артаньяне.


— Куди ви? — питаються.

— Куди́ ви? — пита́ються.


— Іванець ось вознесен, а Сомко з моїм панотцем гіркую випили.

— Іване́ць ось вознесе́н, а Сомко з мої́м панотце́м гірку́ю ви́пили.


Тоді беріть найдовшу й приходьте показати її мені сьогодні ввечорі.

Тоді́ бері́ть найдо́вшу й прихо́дьте показа́ти її мені́ сього́дні ввечорі.


Черевань, дивлячись, аж іздригається.

Черева́нь, ди́влячись, аж іздрига́ється.


— Витрати він сплотить.

— Ви́трати він спло́тить.


— Людина з Менґа! — відповів юнак і зник.

— Люди́на з Менґа! — відпові́в юна́к і зник.


— Він дуже просить дозволу поговорити з вашою еміненцією.

— Він ду́же про́сить до́зволу поговори́ти з ва́шою еміне́нцією.


— А я пулярду, — вкинув слово Араміс.

— А я пулярду, — вки́нув сло́во Араміс.


— А ви не довідалися згодом, хто був цей мерзотник?

— А ви не дові́далися зго́дом, хто був цей мерзо́тник?


— Її брат? — повторив Атос.

— Її брат? — повтори́в Атос.


— А, ви таки прокинулись, мадам? — сказав він.

— А, ви таки́ проки́нулись, мада́м? — сказа́в він.


— Лягай спати, не турбуйсь.

— Ляга́й спа́ти, не турбу́йсь.


— Варта, приведена людьми в чорному, що ви їх погнали геть.

— Ва́рта, приве́дена людьми́ в чо́рному, що ви їх погна́ли геть.


— Хто це? Хто це? — зойкнула жінка, задихаючись з жаху.

— Хто це? Хто це? — зо́йкнула жі́нка, задиха́ючись з жа́ху.


Ви тут сами, Атосе?

Ви тут сами́, Атосе?


— Слізьми рани не залічиш.

— Слізьми́ ра́ни не залі́чиш.


— І добре робите.

— І до́бре ро́бите.


— Не грубіяньте! — промовила вона нарешті.

— Не грубія́ньте! — промо́вила вона́ наре́шті.


— Батечки мої, голубчики! — крикне, злякавшись, Кирилова мати.

— Ба́течки мої́, голу́бчики! — кри́кне, зляка́вшись, Кири́лова ма́ти.


На коні, друзі мої, на коні!

На ко́ні, дру́зі мої́, на ко́ні!


— Як же це так? — запитав я.

— Як же це так? — запита́в я.


Це непередбачений випадок.

Це непередба́чений ви́падок.


— Дивна річ.

— Ди́вна річ.


— Учинив він таке, що тілько пху! Не хочеться й вимовити.

— Учини́в він таке́, що ті́лько пху! Не хо́четься й ви́мовити.


— Тоді якого ж біса ми бідкаємося, що у нас нема грошей?

— Тоді́ яко́го ж бі́са ми бі́дкаємося, що у нас нема́ грошей?


Кобзаря почастували горілкою, і він почав заїдати салом.

Кобзаря́ почастува́ли горі́лкою, і він поча́в заїда́ти са́лом.


— Перш за все, де ваша дружина?

— Перш за все, де ва́ша дружи́на?


— От іще помана не поліно, зовсім подібне до щуки!

— От іще́ пома́на не полі́но, зо́всім поді́бне до щу́ки!


— А якби ви й не винилися, то ваша розпуста та ваші злочини виказали б вас.

— А якби́ ви й не вини́лися, то ва́ша розпу́ста та ва́ші зло́чини ви́казали б вас.


— Але, — відказав Д'Артаньян, — це подарунок королеви.

— Але́, — відказа́в Д'Артаньян, — це подару́нок короле́ви.


Хто знає, чи довго це потриває.

Хто зна́є, чи до́вго це потрива́є.


— Готуйтесь! — урочисто промовив він.

— Готу́йтесь! — урочи́сто промо́вив він.


— Міледі тобі скаже.

— Міле́ді тобі́ ска́же.


— А ми до міста.

— А ми до мі́ста.


— Нехай собі їде.

— Неха́й собі́ ї́де.


Д'Артаньян зараз же кинувся до гардеробу.

Д'Артаньян за́раз же ки́нувся до гардеро́бу.


Я чекав на одну особу, що не прийшла.

Я чека́в на одну́ осо́бу, що не прийшла́.


— Та скажіть, чого вам треба?

— Та скажі́ть, чого́ вам тре́ба?


— А як же звуть цього пана? — спитав комісар.

— А як же звуть цього́ па́на? — спита́в коміса́р.


— Сподіваюсь, що на вашому обіді немає дам, — зауважив Араміс.

— Сподіва́юсь, що на ва́шому обі́ді нема́є дам, — заува́жив Араміс.


— Вони бачилися!

— Вони́ ба́чилися!


Сіли козаки і поїхали спішно.

Сі́ли козаки́ і пої́хали спі́шно.


— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


— А так їх лишити не можна було.

— А так їх лиши́ти не мо́жна було́.


— Тепер, — сказав Фелтон, — ми врятовані!

— Тепе́р, — сказа́в Фелтон, — ми врято́вані!


Але о п'ятій вдень вона спромоглася втекти за вашою допомогою.

Але́ о п'я́тій вдень вона́ спромогла́ся втекти́ за ва́шою допомо́гою.


Нема там ні панів, ні мужиків, ні багатих, ні вбогих.

Нема́ там ні пані́в, ні мужикі́в, ні бага́тих, ні вбо́гих.


— Тоді ваше доручення не буде виконано.

— Тоді́ ва́ше дору́чення не бу́де ви́конано.


— Діду Гарасиме!

— Ді́ду Гарасиме!


— Ну, а далі, далі що?

— Ну, а да́лі, да́лі що?


— А що ж клень? Де він?

— А що ж клень? Де він?


— Чесно й одверто? — повторила міледі з невимовно хитрим виразом.

— Че́сно й одве́рто? — повтори́ла міле́ді з невимо́вно хи́трим ви́разом.


— Любиш мене проте?

— Лю́биш мене́ проте́?


Діставшися до Ерль, Плянше, що вів перед, взяв ліворуч.

Діставшися до Ерль, Пля́нше, що вів пе́ред, взяв ліво́руч.


Чути було, як затихав шум кроків і гомін голосів.

Чу́ти було́, як затиха́в шум кро́ків і го́мін голосі́в.


вистрілила вгору відома йому мелодія, мов протяжне, тужливе зітхання.

ви́стрілила вго́ру відо́ма йому мело́дія, мов протяжне́, тужли́ве зітха́ння.


— Та випити б то чоловік випив, але грошей дасть Біг.

— Та ви́пити б то чолові́к ви́пив, але́ грошей дасть Біг.


Спершу думала небога, що се їй сниться, далі крикнула, да задармо.

Спе́ршу ду́мала небо́га, що се їй сни́ться, да́лі кри́кнула, да зада́рмо.


— Ну, Антошку, — промовив він.

— Ну, Анто́шку, — промо́вив він.


— Добрий день вам, пане Староміський! — сказав Гава, входячи в хату.

— До́брий день вам, па́не Староміський! — сказа́в Га́ва, вхо́дячи в ха́ту.


— Зачекайте трохи.

— Зачека́йте тро́хи.


— Простягніть ваші руки! Схрестіть їх! Так!

— Простягні́ть ва́ші ру́ки! Схресті́ть їх! Так!


— Завтра? Куди саме?

— За́втра? Куди́ са́ме?


— Що ж? Вам, Атосе, не до вподоби цей плян? — спитав Д'Артаньян.

— Що ж? Вам, Атосе, не до вподо́би цей плян? — спита́в Д'Артаньян.


— Ой, киньте це! Невже ви шукаєте мучеництва?

— Ой, ки́ньте це! Невже́ ви шука́єте му́чеництва?


— Господи! — сказав, дивуючись, Білозерець.

— Го́споди! — сказа́в, диву́ючись, Білозе́рець.


— Нарешті, ваш діямантовий перстень залишився? — боязко спитав він.

— Наре́шті, ваш діямантовий пе́рстень зали́ши́вся? — бо́язко спита́в він.


Як ти постарів, голубе мій!

Як ти поста́рі́в, го́лубе мій!


— Туди, або кудись інде.

— Туди́, або́ куди́сь і́нде.


— Таврована жінка! — додав Портос, голосно зареготавши.

— Тавро́вана жі́нка! — дода́в Портос, го́лосно зарегота́вши.


— Мене, квапливий пане, ви знайдете, не ганяючись за мною.

— Ме́не, квапли́вий па́не, ви зна́йдете, не ганя́ючись за мно́ю.


— Хто ж це? — звідався кардинал.

— Хто ж це? — зві́дався кардина́л.


— Мусите здогадатись про це, подивившись на мій мундир, мадам.

— Му́сите здогада́тись про це, подиви́вшись на мій мунди́р, мада́м.


Цілую ваші карі очі.

Цілу́ю ва́ші ка́рі о́чі.


— Горітимеш у пеклі.

— Горі́тимеш у пе́клі.


— Володю, наш Стефанко уже всміхається!

— Воло́дю, наш Стефанко уже́ всміха́ється!


Від кого дізналися ви, що вашу жінку вкрадено?

Від кого дізна́лися ви, що ва́шу жі́нку вкра́дено?


— Оддали би ви листа, Арамісе? — спитав Д'Артаньян.

— Оддали би ви листа́, Арамісе? — спита́в Д'Артаньян.


— А багато їх маєте?

— А бага́то їх ма́єте?


— Може ще скажеш Бог?

— Мо́же ще ска́жеш Бог?


— Померла? — повторив кардинал, не понявши віри своїм вухам.

— Поме́рла? — повтори́в кардина́л, не поня́вши ві́ри своїм́́́ ву́хам.


— Ухвалено! — підхопили разом три мушкетери.

— Ухва́лено! — підхопи́ли ра́зом три мушкете́ри.


— Що ти за один? — питаю закостенілого товариша, не встаючи з ліжка.

— Що ти за оди́н? — пита́ю закостені́лого това́риша, не встаючи́ з лі́жка.


— Годі юродствовати, бо й голос тебе не слухає.

— Го́ді юродствовати, бо й го́лос тебе́ не слу́хає.


Назвіть потрібних вам підмайстрів і вкажіть, які інструменти треба принести.

Назві́ть потрі́бних вам підмайстрі́в і вкажі́ть, які́ інструме́нти тре́ба принести́.


— Після, — зауважив Д'Артаньян.

— Пі́сля, — заува́жив Д'Артаньян.


— Це тому, що моє щастя здається мені непевним.

— Це тому́, що моє́ ща́стя здає́ться мені́ непе́вним.


— Ні я господар, ні я жебрак.

— Ні я госпо́дар, ні я жебра́к.


— Так, моє діточко.

— Так, моє́ ді́точко.


Араміс, дарма що поранений, вхопив за гриву коня і понісся слідом за іншими.

Араміс, дарма́ що пора́нений, вхопи́в за гри́ву коня́ і поні́сся слі́дом́ за і́ншими.


— Нас помітили.

— Нас помі́тили.


— Думаю, що на двісті доларів набереться.

— Ду́маю, що на дві́сті до́ларів набере́ться.


— Я захопила їх і врятувала тебе від зради й сорому, любий чоловіче!

— Я захопи́ла їх і врятува́ла тебе́ від зра́ди й со́рому, лю́бий чолові́че!


— Гетьте к нечистій матері! — крикне жорстокий запорожець.

— Ге́тьте к нечи́стій ма́тері! — кри́кне жорсто́кий запоро́жець.


— Знаєш що, реб Мойше, — кажу, — віддай мені ті папери.

— Зна́єш що, реб Мойше, — кажу́, — відда́й мені́ ті папе́ри.


— Погано, пане, погано, — відповів голос, в якому Д'Артаньян впізнав Плянше.

— Пога́но, па́не, пога́но, — відпові́в го́лос, в яко́му Д'Артаньян впізна́в Пля́нше.


Тепер мусите задовольнитися!

Тепе́р му́сите задовольни́тися!


— Пройде час — і я буду абатом.

— Про́йде час — і я бу́ду аба́том.


— Тільки я не сповіщав вас.

— Ті́льки я не сповіща́в вас.


— Ов! Навіть певність маєш? — з насмішкою спитав Ґава.

— Ов! На́віть пе́вність ма́єш? — з насмі́шкою спита́в Ґава.


Ну і згинемо так, як раки на мілкім узбережжю!

Ну і зги́немо так, як ра́ки на мілкім узбере́жжю!


— Викликай охочих.

— Виклика́й охо́чих.


— То були чудові дні.

— То були́ чудо́ві дні.


— Це — тигриця, пантера.

— Це — тигри́ця, панте́ра.


— Я приніс вам ваш плащ, пане, бо сьогодні досить холодно.

— Я прині́с вам ваш плащ, па́не, бо сього́дні до́сить хо́лодно.


— Буль ласка, відповідайте мені тою ж мовою.

— Буль ла́ска, відповіда́йте мені́ то́ю ж мо́вою.


Цієї людини я не знайшов.

Ціє́ї люди́ни я не знайшо́в.


— Як говорив ти з Костомарою, то в мене чогось наче мороз поза шкурою пішов.

— Як говори́в ти з Костома́рою, то в мене́ чого́сь на́че моро́з по́за шку́рою пішо́в.


Не зважаючи на вагу двох тіл, пориви гурагану розхитували їх у повітрі.

Не зважа́ючи на вагу́ двох тіл, пори́ви гурага́ну розхи́тували їх у пові́трі.


— А собаки ж у вас не кусаються?

— А соба́ки ж у вас не куса́ються?


— І ви не знали, що тут мешкає юнак?

— І ви не зна́ли, що тут ме́шкає юна́к?


— Так він був, кажеш, улесливий.

— Так він був, ка́жеш, уле́сливий.


— О, ні, — згукнула міледі голосом, де бреніла справжня щирість.

— О, ні, — згукну́ла міле́ді го́лосом, де брені́ла спра́вжня щи́рість.


Але після війни буде мир.

Але́ пі́сля війни́ бу́де мир.


— Де гроші?

— Де гро́ші́?


— Чорт побирай, — промовив Атос.

— Чорт побира́й, — промо́вив Атос.


Але слова їхні потонули в страшному гуркоті.

Але́ слова́ ї́хні потону́ли в страшно́му гу́ркоті.


За кілька день він наче постарівся, чи заслаб.

За кі́лька день він на́че поста́рі́вся, чи засла́б.


— Так, так, я ще вагався, — відповів Фелтон, — але тепер я вірю.

— Так, так, я ще вага́вся, — відпові́в Фелтон, — але́ тепе́р я ві́рю.


А комісар тимчасом похапливо писав листа, на якого чекав секретар.

А коміса́р тимча́сом похапливо писа́в листа́, на яко́го чека́в секрета́р.


Я не знаю, про що я думав тоді, зробивши цей крок.

Я не зна́ю, про що я ду́мав тоді́, зроби́вши цей крок.


Не вспіла Марина вскочити у намет, як почувся поклик євнуха, що хан іде.

Не вспі́ла Мари́на вско́чити у наме́т, як почу́вся по́клик євну́ха, що хан іде́.


А він почервонівся весь і з подякою відсунув склянку.

А він почервоні́вся весь і з подя́кою відсу́нув скля́нку.


— Розмовляти з вами, приносить мені нещастя, — відказав Портос.

— Розмовля́ти з вами, прино́сить мені́ неща́стя, — відказа́в Портос.


— Будь мені за рідну сестру.

— Будь мені́ за рі́дну сестру́.


Араміс вийшов з коршми Парпайо разом із Портосом.

Араміс ви́йшов з коршми́ Парпайо ра́зом із Портосом.


— Запорожець запорожцеві не пара.

— Запоро́жець запоро́жцеві не па́ра.


А день все ж таки яснів, і ріполови співали.

А день все ж таки́ ясні́в, і ріполови співа́ли.


— Як тільки я крикну, то ти зараз же й біжи.

— Як ті́льки я кри́кну, то ти за́раз же й біжи́.


враз пізнавали, що то ніхто інший іде, тільки Цапковатий.

враз пізнава́ли, що то ніхто́ і́нший іде́, ті́льки Цапковатий.


Я знаю твоє гарне перо, чи можу на тебе числити в тім ділі?

Я зна́ю твоє́ га́рне перо́, чи мо́жу на тебе́ чи́слити в тім ді́лі?


— Той шляхтич, учора.

— Той шля́хтич, учо́ра.


Але вона засміялась.

Але́ вона́ засмія́лась.


— А ваш полк? Ваш капітан?

— А ваш полк? Ваш капіта́н?


— Але ж я ввесь час вас любила! — заперечила вона.

— Але́ ж я ввесь час вас люби́ла! — запере́чила вона́.


— А втім це було так, як я мав за честь доповісти вашій величності.

— А втім це було́ так, як я мав за честь допові́сти́ ва́шій вели́чності.


— Наблизьтесь та поясніть, що ви робите тут цієї години?

— Набли́зьтесь та поясні́ть, що ви ро́бите тут ціє́ї годи́ни?


— Я зрозумів би вас з одного вашого погляду.

— Я зрозумі́в би вас з одного́ ва́шого по́гляду.


Якщо ви забули про це, я можу написати йому.

Якщо́ ви забу́ли про це, я мо́жу написа́ти йому.


Але коли ви кохаєте мене, як кажете, то невжеж ані трохи не боїтесь за мене?

Але́ коли́ ви коха́єте мене́, як ка́жете, то невже́ж ані́ тро́хи не боїте́сь за мене́?


— Дніпро тече просто до Січі.

— Дніпро́ тече́ про́сто до Сі́чі.


Тупий біль душив її.

Тупи́й біль души́в її.


— Ну, що там у вас чувати?

— Ну, що там у вас чува́ти?


Сміливіш! Поїжте трішки.

Сміливіш! Пої́жте трі́шки.


— Ну, ну, не журися, — кажу.

— Ну, ну, не жури́ся, — кажу́.


Недалеко треба було й шукати.

Недале́ко тре́ба було́ й шука́ти.


— Мовчіть! Я чую кроки свого брата.

— Мовчі́ть! Я чу́ю кро́ки свого́ бра́та.


І ось тут я зустрів людину з серцем і терпінням Христовим.

І ось тут я зустрі́в люди́ну з се́рцем і терпі́нням Христо́вим.


— Ви чесний хлопець, але зараз я можу для вас зробити тільки те, що обіцяв.

— Ви че́сний хло́пець, але́ за́раз я мо́жу для вас зроби́ти ті́льки те, що обіця́в.


— Що ж оце? Дак це нас козаки, мабуть, убрали в шори?

— Що ж оце́? Дак це нас козаки́, ма́бу́ть, убра́ли в шо́ри?


Та коли я схопила ніж, щось жахливе спало мені на думку.

Та коли́ я схопи́ла ніж, щось жахли́ве спа́ло мені́ на ду́мку.


Химерний дуже був народ!

Химе́рний ду́же був наро́д!


— Ватажка дам, — сказав Богун, і обвів очами понавколо, шукаючи кого б дати.

— Ватажка́ дам, — сказа́в Богу́н, і обві́в оча́ми понавко́ло, шука́ючи кого б да́ти.


— Пізніше, — відказав Атос, — мені треба вжити деяких заходів.

— Пізні́ше, — відказа́в Атос, — мені́ тре́ба вжи́ти де́яких за́ходів.


— Та це ж не відповідь.

— Та це ж не ві́дповідь.


— Ця кімната?

— Ця кімна́та?


— Ну де б там? І хто проти своєї користи йшов би?

— Ну де б там? І хто про́ти своє́ї кори́сти йшов би?


— Це можливо.

— Це можли́во.


— Я віддаю вас герцоґу Б'юкенгемському, — я? Що ви кажете?

— Я віддаю́ вас герцоґу Б'юкенгемському, — я? Що ви ка́жете?


— Вона є, — сказала міледі.

— Вона́ є, — сказа́ла міле́ді.


— Чули,— каже Шрам.

— Чу́ли,— ка́же Шрам.


— Тепер про нас хіба тільки почуєш.

— Тепе́р про нас хіба́ ті́льки почу́єш.


— Про що ви питали?

— Про що ви пита́ли?


А їх він у думках і в серці ставив понад решту людей.

А їх він у думка́х і в се́рці ста́вив по́над ре́шту люде́й.


Ці два дні двері в Греччиній господі не зачинялися.

Ці два дні две́рі в Греччиній госпо́ді не зачиня́лися.


Поляків було далеко більше, ніж татарів та козаків.

Поля́ків було́ дале́ко бі́льше, ніж тата́рів та козакі́в.


Коменарчик кулиться ще більше і цокоче голосно зубами.

Комена́рчик ку́литься ще бі́льше і цоко́че го́лосно зуба́ми.


— Може знаєте, а може й ні.

— Мо́же зна́єте, а мо́же й ні.


— Да як же зволите, добродію! Да й поціловались любенько.

— Да як же зво́лите, добро́дію! Да й поціловались любенько.


При згадці про видру у щуки затремтіло хребетне крило.

При зга́дці про ви́дру у щу́ки затремті́ло хребе́тне крило́.


— Хороше, хороше.

— Хоро́ше, хоро́ше.


— А то чому!

— А то чому́!


— Друзі мої, ви зробили точнісінько так, як і я.

— Дру́зі мої́, ви зроби́ли точні́сінько так, як і я.


— О, це вже занадто! — вигукнула міледі.

— О, це вже зана́дто! — ви́гукнула міле́ді.


— Чуєте, ви добрий чоловіче, поможіть мені! — сказав він до Владка.

— Чу́єте, ви до́брий чолові́че, поможі́ть мені́! — сказа́в він до Владка.


Задеревів я і не міг кроку далі зробити.

Задеревів я і не міг кро́ку да́лі зроби́ти.


— Ну, де тінь?

— Ну, де тінь?


— Я розумію шпинат.

— Я розумі́ю шпина́т.


— Панно Маню, одягайтеся, в що маєте найкраще.

— Панно́́ Маню́, одяга́йтеся, в що ма́єте найкра́ще.


— І вона повернулася без коробочка?

— І вона́ поверну́лася без коро́бочка?


— Амінь? Ні, ще сьому ділу не скоро скажуть амінь.

— Амі́нь? Ні, ще сьо́му ді́лу не ско́ро ска́жуть амі́нь.


— Такими речами! О, Д'Артаньяне!

— Таки́ми реча́ми! О, Д'Артаньяне!


— Пам'ятайте, що зараз ви захищаєте всю Україну од нелюдського ката.

— Пам'ята́йте, що за́раз ви захища́єте всю Украї́ну од нелю́дського ка́та.


— Від кого ти навчився ціх дум? — спитав Богун, коли втомлений кобзар спинився.

— Від кого ти навчи́вся ціх дум? — спита́в Богу́н, коли́ вто́млений кобза́р спини́вся.


— Від лорда Вінтера? — перепитав Б'юкенгем.

— Від ло́рда Вінтера? — перепита́в Б'юкенгем.


— І ваша ясновельможність підпишете цього наказа без гризот сумління?

— І ва́ша ясновельмо́жність підпи́шете цього́ нака́за без гризо́т сумлі́ння?


— Я тебе навчу, що тоді робити, кому і як продавати.

— Я тебе́ навчу́, що тоді́ роби́ти, ко́му і як продава́ти.


— Ні, ні, бережіть цей перстень, в ім'я нашого кохання.

— Ні, ні, бережі́ть цей пе́рстень, в ім'я́ на́шого коха́ння.


Бог не дав цій країні ні життя, ані законів, — це безсумнівний факт.

Бог не дав цій краї́ні ні життя́, ані́ зако́нів, — це безсумні́вний факт.


— Чорт побирай! — буркнув той крізь зуби.

— Чорт побира́й! — бу́ркнув той крізь зу́би.


— Моє ти коханнє! — каже тоді, одмінивши голос, Кирило Тур.

— Моє́ ти коха́ннє! — ка́же тоді́, одміни́вши го́лос, Кири́ло Тур.


— До мене, пане ґвардійце! Я уб'ю вас.

— До мене́, па́не ґвардійце! Я уб'ю́ вас.


— Благословляють мене?

— Благословля́ють мене́?


— Бачу, що мій добрий цар сьогодня невеселий, а через що це, того не відаю.

— Ба́чу, що мій до́брий цар сього́дня невесе́лий, а че́рез що це, того́ не ві́даю.


Хіба ж вона не чудова жінка!

Хіба́ ж вона́ не чудо́ва жі́нка!


Від Чількута до Ст.

Від Чількута до Ст.


А ти навіть у мене в хаті був.

А ти на́віть у мене́ в ха́ті був.


На мої питання відповідав коротко і неначе нерадо.

На мої́ пита́ння відповіда́в ко́ротко і нена́че нера́до.


— Невжеж це він грав ролю?

— Невже́ж це він грав ро́лю?


Вінапі, не церемонячись, повела пальцем по лиці Сейзер.

Вінапі, не церемо́нячись, повела́ па́льцем по лиці́ Сейзер.


Що ми вдвох робитимемо з одним конем?

Що ми вдвох роби́тимемо з одни́м коне́м?


Хто такі ці добродії?

Хто такі́ ці добро́дії?


Невжеж це нова помста цієї жінки?

Невже́ж це нова́ по́мста ціє́ї жі́нки?


— Пречудесно! — підтвердив драгун.

— Пречуде́сно! — підтве́рдив драгу́н.


— Бог з тобою! — скрикнув Ґава, — хіба ж я це сказав?

— Бог з тобо́ю! — скрикну́в Ґава, — хіба́ ж я це сказа́в?


— Ти ж бачиш, — казав Богун гетьманові, — люди не хочуть коритися ляхам.

— Ти ж ба́чиш, — каза́в Богу́н ге́тьманові, — лю́ди не хо́чуть кори́тися ля́хам.


— Чого ж ти, каже,— осо, од мене хочеш?

— Чого́ ж ти, ка́же,— о́со, од мене́ хо́чеш?


— Вибачте мені, мадам, але в даному разі я не більш, як знаряддя короля.

— Ви́бачте мені́, мада́м, але́ в да́ному ра́зі я не більш, як знаря́ддя короля́.


— Гаразд, — сказав Атос, — тепер я бачу, що ви мене впізнали.

— Гара́зд, — сказа́в Атос, — тепе́р я ба́чу, що ви мене́ впізна́ли.


— Що він робив? — спитав мене ключник.

— Що він роби́в? — спита́в мене́ клю́чник.


— Так, звичайно треба, — ствердила королева.

— Так, звича́йно тре́ба, — стве́рдила короле́ва.


— Це тому, що вони не бачать нас, — сказав Атос.

— Це тому́, що вони́ не ба́чать нас, — сказа́в Атос.


— Та чого хочеш від мене? — відповів Йосько.

— Та чого́ хо́чеш від мене́? — відпові́в Йосько.


— Добре, сказав кардинал, — надішліть мені цю серветку, будь ласка.

— До́бре, сказа́в кардина́л, — надішлі́ть мені́ цю серве́тку, будь ла́ска.


— Держіть, держіть! — галасувала біля них жінка Хамамбета, Гафіфе.

— Держіть, держіть! — галасува́ла бі́ля них жі́нка Хамамбета, Гафіфе.


— Такий, як я.

— Таки́й, як я.


Це був просторий кабінет.

Це був просто́рий кабіне́т.


Але я не знаю жодної жінки вартої того, щоб її шукали, коли вона зникла.

Але́ я не зна́ю жо́дної жі́нки ва́ртої того́, щоб її шука́ли, коли́ вона́ зни́кла.


— А Мускетон тут?

— А Мускето́н тут?


Що ближче к царському намету, то все трудніш було пробиратись.

Що бли́жче к ца́рському наме́ту, то все трудніш було́ пробира́тись.


— Що то за жарти! — приглушеним голосом мовила вона.

— Що то за жа́рти! — приглу́шеним го́лосом мо́вила вона́.


— Зроблю все, що звелиш, — прошептав я.

— Зроблю́ все, що звели́ш, — прошепта́в я.


— Атос? — механічно повторив король.

— Атос? — механі́чно повтори́в коро́ль.


— Чи удаєте, що не розумієте, — зауважила полонянка, недовірливо посміхаючись.

— Чи удаєте́, що не розумі́єте, — заува́жила полоня́нка, недові́рливо посміха́ючись.


А закон лише посміхався на це.

А зако́н лише́ посміха́вся на це.


Най псяюха намерзнеться бодай, най знає, що то красти!

Най пся́юха намерзнеться бода́й, най зна́є, що то кра́сти!


— Перевелись? — каже.

— Перевели́сь? — ка́же.


— О, щоб вас господь побив праведним громом! — каже тоді Шрам.

— О, щоб вас госпо́дь поби́в пра́ведним гро́мом! — ка́же тоді́ Шрам.


— Дивіться! — Я стрибнув уперед, показуючи пальцем на гурт скво.

— Диві́ться! — Я стрибну́в упере́д, пока́зуючи па́льцем на гурт скво.


— Чорт побирай! Французам усе байдуже!

— Чорт побира́й! Францу́зам усе́ ба́йду́же!


— Не сяду! — каже Пугач, стоя серед світлиці.

— Не ся́ду! — ка́же Пу́гач, стоя се́ред світли́ці.


— Де я помру? — спитала вона.

— Де я помру́? — спита́ла вона́.


— Неможна гаяти жодної хвилинки.

— Немо́жна га́яти жо́дної хвили́нки.


— Земляки мої нещасні побила нас лихая година.

— Земляки́ мої́ неща́сні поби́ла нас лиха́я годи́на.


Нехай не дурно запрошував ти мене до своїх воювати турка.

Неха́й не ду́рно запро́шував ти мене́ до свої́х воюва́ти ту́рка.


В мене того не можна.

В мене́ того́ не мо́жна.


— Всемогущий Аллах, — надсилу промовляв він, — кличе мене до себе.

— Всемогу́щий Алла́х, — надси́лу промовля́в він, — кли́че мене́ до себе́.


Допомагав їй Василь Невольник.

Допомага́в їй Васи́ль Нево́льник.


— Ви помиляєтесь, я не молилась.

— Ви помиля́єтесь, я не моли́лась.


— Кіллісну сказала, щоб ви негайно приїздили.

— Кіллісну сказа́ла, щоб ви нега́йно приїзди́ли.


Ви ненавидні і людям, і богові.

Ви нена́видні і лю́дям, і бо́гові.


— О, нещасна! — вимовив комісар.

— О, неща́сна! — ви́мовив коміса́р.


А тепер бувай здоров! Ти спиш солодко.

А тепе́р бува́й здоро́в! Ти спиш со́лодко.


— Набийте знову рушниці, Грімо! — наказав Атос.

— Наби́йте зно́ву рушни́ці, Грі́мо! — наказа́в Атос.


— Смертю! — засміявшись, каже Кирило Тур.

— Сме́ртю! — засмія́вшись, ка́же Кири́ло Тур.


Він гадав через підлещування замирити з бідним хлопцем.

Він гада́в че́рез підле́щування замири́ти з бі́дним хло́пцем.


— Ну, вже такої радості я й не сподівавсь! — каже Гвинтовка.

— Ну, вже тако́ї ра́дості я й не сподіва́всь! — ка́же Гвинтовка.


— Я чула, що вам довелося багато перетерпіти від кардинала.

— Я чу́ла, що вам довело́ся бага́то перете́рпіти від кардина́ла.


— Ось тобі півпістолі.

— Ось тобі́ півпістолі.


Стежте за моїм димом!

Сте́жте за мої́м ди́мом!


— Дивна річ! — сказав той, подумавши.

— Ди́вна річ! — сказа́в той, поду́мавши.


І я почувала дивну полегшу в молитві і дивну розкіш у сповіді.

І я почува́ла ди́вну поле́гшу в моли́тві і ди́вну ро́зкіш у спо́віді.


— А що він сказав? — звідався Портос.

— А що він сказа́в? — зві́дався Портос.


— Чи вже б то?

— Чи вже б то?


— Я? А тобі що таке, серденько? Хіба ж мені можна?

— Я? А тобі́ що таке́, серде́нько? Хіба́ ж мені́ мо́жна?


— Чого ж ви боїтеся?

— Чого́ ж ви боїте́ся?


— Але це не моя таємниця, і я не можу її відкривати.

— Але́ це не моя́ таємни́ця, і я не мо́жу її відкрива́ти.


Замлоїло мене коло серця від тих слів.

Замло́їло мене́ ко́ло се́рця від тих слів.


— Інших, пане Атосе, брали на допит і вони відповідали.

— І́нших, па́не Атосе, бра́ли на до́пит і вони́ відповіда́ли.


— Отже, ти кинув нас, щоб повернутись до неї? — спитав Араміс.

— О́тже, ти ки́нув нас, щоб поверну́тись до не́ї? — спита́в Араміс.


— Тепер мені залишається перевести найважливішу частину трусу.

— Тепе́р мені́ залиша́ється перевести́ найважли́ві́шу части́ну тру́су.


— Сину мій нещасний, любий! Надіє моя!

— Си́ну мій неща́сний, лю́бий! Наді́є моя́!


— Геть з дисертаціями! Я вимагаю скасувати дисертації!

— Геть з дисерта́ціями! Я вимага́ю скасува́ти дисерта́ції!


— Я сказала, що коли Луї Савой вийде переможцем, то матиме мене за дружину.

— Я сказа́ла, що коли́ Луї́ Савой ви́йде перемо́жцем, то ма́тиме мене́ за дружи́ну.


— Із божка! — каже Шрам.

— Із божка́! — ка́же Шрам.


— Годі, годі квакати! — кажуть кармазини.

— Го́ді, го́ді ква́кати! — ка́жуть кармазини.


— Бог з тобою! — скрикнув Ґава, — хіба ж я це сказав?

— Бог з тобо́ю! — скрикну́в Ґава, — хіба́ ж я це сказа́в?


— Я ладний хоч зараз.

— Я ла́дний хоч за́раз.


— Хай буде кузина.

— Хай бу́де кузи́на.


— А ти, зраднице! — звернувся далі гнівний мурза до Астари.

— А ти, зра́днице! — зверну́вся да́лі гні́вний мурза́ до Астари́.


— Інакше кажучи, ви чекаєте, щоб я показав себе гідним бути мушкетером.

— Іна́кше ка́жучи, ви чека́єте, щоб я показа́в себе́ гі́дним бу́ти́ мушкете́ром.


— Так, ото ж я й кажу про жир.

— Так, ото́ ж я й кажу́ про жир.


Лорд Вінтер вийшов, ридаючи.

Лорд Вінтер ви́йшов, рида́ючи.


— Тоді здайтеся на мене й будьте спокійні!

— Тоді́ зда́йтеся на мене́ й бу́дьте спокі́йні!


Як і напередодні, салдат перестав ходити, і, спинившися, слухав.

Як і напередо́дні, салда́т переста́в ходи́ти, і, спинившися, слу́хав.


— А він так мало ховає їх, що вгадати їх не трудно.

— А він так ма́ло хова́є їх, що вгада́ти їх не тру́дно.


— Манюсю моя!

— Маню́сю моя́!


— А де ж той ваш навчитель?

— А де ж той ваш навчи́тель?


— Якби я не знав.

— Якби́ я не знав.


Дід Гарасим ждав смерти.

Дід Гара́сим ждав смерти.


— Алеж я вас не знаю і не хочу! — скрикнула я до нього.

— Алеж я вас не зна́ю і не хо́чу! — скри́кнула я до нього.


— Дивіться сюди!

— Диві́ться сюди́!


— Тут, Грімо? — спитав Атос.

— Тут, Грі́мо? — спита́в Атос.


Не треба нам нічієї помочі.

Не тре́ба нам нічієї по́мочі.


На слідуючу неділю до нього навідались несподівані гості.

На слідуючу неді́лю до нього наві́дались несподі́вані го́сті.


—Так ти справді не оддаси її без бою? — питає ще Петро.

—Так ти спра́вді не оддаси її без бо́ю? — пита́є ще Петро́.


Чотири постріли пролунали, як один, і впали чотири чоловіка.

Чоти́ри по́стріли пролуна́ли, як оди́н, і впа́ли чоти́ри чолові́ка.


Віра рухає гори.

Ві́ра ру́хає го́ри.


Може, не зовсім правда й про бурку.

Мо́же, не зо́всім пра́вда й про бу́рку.


— Ну, брате Михайле, тепер і я скажу, що є тобі чим на старість похвалитись.

— Ну, бра́те Миха́йле, тепе́р і я скажу́, що є тобі́ чим на ста́рість похвали́тись.


— Узяли? Хто?

— Узя́ли? Хто?


Чи не правда, пане Бонасьє? Відповідайте!

Чи не пра́вда, па́не Бонасьє? Відповіда́йте!


— Я надумалась, не піду ще спати, а посиджу з вами.

— Я наду́малась, не піду́ ще спа́ти, а поси́джу з вами.


— Так, священик.

— Так, священик.


— Що ж тоді цікаво? Мій арешт?

— Що ж тоді́ ціка́во? Мій аре́шт?


— А що ж бачите ви дивного в моїх словах? — усміхнувшись, спитала міледі.

— А що ж ба́чите ви ди́вного в мої́х слова́х? — усміхну́вшись, спита́ла міле́ді.


— Ну, хвала Богу, — сказав він, — на початок це навіть дуже добре!

— Ну, хвала́ Бо́гу, — сказа́в він, — на поча́ток це на́віть ду́же до́бре!


— Мабуть, хтонебудь повинний вам за мене поручитися?

— Ма́бу́ть, хтонебудь пови́нний вам за мене́ поручи́тися?


Але ж був уже занадто властолюбний.

Але́ ж був уже́ зана́дто властолю́бний.


— Дуже шкодую, пане, але я приїхав перший і не поїду другим.

— Ду́же шкоду́ю, па́не, але́ я приї́хав пе́рший і не пої́ду дру́гим.


Здається ви дійсно Максимів батько, то що саме ви хочете?

Здає́ться ви ді́йсно Макси́мів ба́тько, то що са́ме ви хо́чете?


— О, ні, боронь боже, — відказав Бонасьє.

— О, ні, боро́нь бо́же, — відказа́в Бонасьє.


Ось ворота міста.

Ось воро́та мі́ста.


— А як же тебе звати?

— А як же тебе́ зва́ти?


Нас хочуть затримати.

Нас хо́чуть затри́мати.


— А цей за мене.

— А цей за мене́.


Кажуть, що їх, як сарани женуть!

Ка́жуть, що їх, як сарани́ жену́ть!


— Це й краще, — додав Рошфор, — бо мені треба їхати далі.

— Це й кра́ще, — дода́в Рошфо́р, — бо мені́ тре́ба ї́хати да́лі.


Я в усьому винний перед вами.

Я в усьо́му ви́нний пе́ред вами.


— Це абсолютний секрет.

— Це абсолю́тний секре́т.


Атос маленькими ковтками допивав останню пляшку еспанського вина.

Атос мале́нькими ковтка́ми допива́в оста́нню пля́шку еспа́нського вина́.


Погаслий погляд Атоса раптом спалахнув полум'ям.

Пога́слий по́гляд Атоса ра́птом спалахну́в по́лум'ям.


— Се все ми знаємо.

— Се все ми зна́ємо.


— Як! За що се?

— Як! За що се?


Та скоріше поспішайте, ви чортова швабро, а то я вам покажу!

Та скорі́ше поспіша́йте, ви чо́ртова шва́бро, а то я вам покажу́!


Д'Артаньян не хотів кидати так свого товариша.

Д'Артаньян не хоті́в ки́дати так свого́ това́риша.


— Де тобі десята! — підхопили, шуткуючи, гості,— Хіба сота!

— Де тобі́ деся́та! — підхопи́ли, шутку́ючи, го́сті,— Хіба́ со́та!


Але таке ім'я, як ваше, повинно було правити мені за щит у моїй подорожі.

Але́ таке́ ім'я́, як ва́ше, пови́нно було́ пра́вити мені́ за щит у мої́й по́дорожі.


— Мадам Лянуа, абсолютно віддана вашій еміненції, як ви то знаєте.

— Мада́м Лянуа, абсолю́тно ві́ддана ва́шій еміне́нції, як ви то зна́єте.


— Ей, — каже, — годі! Нема тут наших!

— Ей, — ка́же, — го́ді! Нема́ тут на́ших!


Ми зупинилися в Іркутську.

Ми зупини́лися в Ірку́тську.


— Так, сер, не раз я робив це в себе у божій країні.

— Так, сер, не раз я роби́в це в себе́ у бо́жій краї́ні.


Це турбує мене не більше, як порожня пляшка.

Це турбу́є мене́ не бі́льше, як поро́жня пля́шка.


— А чи тут Каганців Панаско?

— А чи тут Каганці́в Пана́ско?


— Мундир ляйтенанта мушкетерів.

— Мунди́р ляйтенанта мушкете́рів.


— Кого ховають?

— Кого хова́ють?


— Ну,— каже,— бгате, не вниз ідеш, а вгору.

— Ну,— ка́же,— бга́те, не вниз іде́ш, а вго́ру.


— Про що? — спитав Д'Артаньян, бачивши, що пані Бонасьє не наважається кінчати.

— Про що? — спита́в Д'Артаньян, ба́чивши, що па́ні Бонасьє не наважа́ється кінча́ти.


— Вибачте, що я був з числа ваших гнобителів.

— Ви́бачте, що я був з числа́ ва́ших гноби́телів.


— Битва! Треба ж перевірити нашу зброю.

— Би́тва! Тре́ба ж переві́рити на́шу збро́ю.


— Отеє ще! — каже Гвинтовка.

— Отеє ще! — ка́же Гвинтовка.


— Це маловажно! Ви кажете, той чоловік іде сюди?

— Це малова́жно! Ви ка́жете, той чолові́к іде́ сюди́?


— І ми голодні.

— І ми голо́дні.


— Цю жінку треба судити, а не вбивати.

— Цю жі́нку тре́ба суди́ти, а не вбива́ти.


Аж ось приїхав із Ніженя сотник, Гордій Костомара.

Аж ось приї́хав із Ніженя со́тник, Горді́й Костома́ра.


— Пху! — аж плюнув з серця запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з се́рця запоро́жець.


— Ледачу ж вибрав він дорогу — каже Шрам.

— Леда́чу ж ви́брав він доро́гу — ка́же Шрам.


— Нема? А як же тато господарство ведуть?

— Нема́? А як же та́то господа́рство веду́ть?


— Вам непотрібний ваш льокай?

— Вам непотрі́бний ваш льока́й?


Підходить? Згода? Згоджуєтесь?

Підхо́дить? Зго́да? Зго́джуєтесь?


— Що поробиш? — казав мушкетер.

— Що поро́биш? — каза́в мушкете́р.


— Клопоту багато, а пожитку мало.

— Кло́поту бага́то, а пожи́тку ма́ло.


— Ви навіть не питаєте мене, чого я приїхала сюди на північ.

— Ви на́віть не пита́єте мене́, чого́ я приї́хала сюди́ на пі́вніч.


— Чи не мав він мене заарештувати?

— Чи не мав він мене́ заарештува́ти?


— Кирило Тур!

— Кири́ло Тур!


— Дайте мені сокиру!

— Да́йте мені́ соки́ру!


Але ніхто не відповідав, навіть луна.

Але́ ніхто́ не відповіда́в, на́віть луна́.


— Не скупійте!

— Не скупі́йте!


— Батьку мій! — каже гетьман, приступивши до Шрама.

— Ба́тьку мій! — ка́же ге́тьман, приступи́вши до Шра́ма.


— А, — а! — зауважив він, — вона спить.

— А, — а! — заува́жив він, — вона́ спить.


— Іродова душа! — крикне йому Петро.

— Іродова душа́! — кри́кне йому Петро́.


— Хто вона? — звідався коршмар.

— Хто вона́? — зві́дався коршма́р.


— А, — промовив Атос, — ця спритна особа — ваша кузина.

— А, — промо́вив Атос, — ця спри́тна осо́ба — ва́ша кузи́на.


— Ваше ім'я? — спитав комісар.

— Ва́ше ім'я́? — спита́в коміса́р.


— Він посилав по мене, — згорда відповів крамар.

— Він посила́в по мене́, — зго́рда відпові́в кра́мар.


— Повертаюсь до Парижу.

— Поверта́юсь до Пари́жу.


— Так, у цьому готелі.

— Так, у цьо́му́ готе́лі.


— Успокойтеся, діду, — мовив я.

— Успоко́йтеся, ді́ду, — мо́вив я.


— А, ти вбив мене, зраднику!

— А, ти вбив мене́, зра́днику!


Він вирішив розгадати цю таємницю.

Він ви́рішив розгада́ти цю таємни́цю.


— Ваш брат у сьому не тямить сили.

— Ваш брат у сьо́му не тя́мить си́ли.


Чи не віддались ви утрете за протестанта?

Чи не віддали́сь ви утрете́ за протеста́нта?


— Ви вщерть сповняєте мене радістю.

— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.


— Я вже сам скермую, куди треба.

— Я вже сам скермую, куди́ тре́ба.


А за ним повалило козацтво, як за маткою бджоли.

А за ним повали́ло коза́цтво, як за ма́ткою бджо́ли.


Не їдьмо на ту оперу!

Не ї́дьмо на ту о́перу!


— Пам'ятайте, що це прізвище — мій секрет.

— Пам'ята́йте, що це прі́звище — мій секре́т.


— Я не вбачаю жодних перешкод до цього.

— Я не вбача́ю жо́дних перешко́д до цього́.


— Гадаєте, що треба було йому допомогти?

— Гада́єте, що тре́ба було́ йому допомогти́?


Міледі схопилася з ліжка й відчинила вікно.

Міле́ді схопи́лася з лі́жка й відчини́ла вікно́.


Тільки живи собі на здоров'я, а Україні на славу!

Ті́льки живи́ собі́ на здоро́в'я, а Украї́ні на сла́ву!


— Ви знали Зиґмунта Зембецького? Знали, правда? Не перечите.

— Ви зна́ли Зиґмунта Зембецького? Зна́ли, пра́вда? Не пере́чите.


Що ви скажете на це?

Що ви ска́жете на це?


То й не прикажчик, як дуже вже чесний, йому й робити не схочеться.

То й не прика́жчик, як ду́же вже че́сний, йому й роби́ти не схо́четься.


Увійшов і зараз запер двері.

Увійшо́в і за́раз запер две́рі.


Вона наближалася до них.

Вона́ наближа́лася до них.


— Од щирого серця, бо знаю, що то є кохати.

— Од щи́рого се́рця, бо зна́ю, що то є коха́ти.


А чому б їй цього не зробити?

А чому́ б їй цього́ не зроби́ти?


— Я хоробрий.

— Я хоро́брий.


Але буде вже! Воловодитися з тобою мені тепер не в охітку, тай ніколи.

Але́ бу́де вже! Волово́дитися з тобо́ю мені́ тепе́р не в охі́тку, тай ні́коли.


— Вона з благанням поклала свою руку на його.

— Вона́ з блага́нням покла́ла свою́ ру́ку на йо́го.


— Ґвардійці кардинала! — вигукнули разом Портос і Араміс.

— Ґвардійці кардина́ла! — ви́гукнули ра́зом Портос і Араміс.


— Робіть те, що я звелів, — згукнув комісар.

— Робі́ть те, що я звелі́в, — згукну́в коміса́р.


— Невжеж ми задавили всіх до одного? — спитав Атос.

— Невже́ж ми задави́ли всіх до одного́? — спита́в Атос.


Він велів запитати тебе!

Він велі́в запита́ти тебе́!


але запізно, — Д'Артаньян впізнав пані Бонасьє.

але́ запі́зно, — Д'Артаньян впізна́в па́ні Бонасьє.


— Тихо, — прошепотіла пані Бонасьє.

— Ти́хо, — прошепоті́ла па́ні Бонасьє.


— Він читав при вікні, — пояснив я ключникові.

— Він чита́в при вікні́, — поясни́в я клю́чникові.


— І я теж! — сказав Д'Артаньян.

— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.


— Оце й усе, що я мав сказати вам.

— Оце́ й усе́, що я мав сказа́ти вам.


Атос простяг до неї руку.

Атос простя́г до не́ї ру́ку.


— І ви певні цього?

— І ви пе́вні цього́?


— О, смерть, смерть, — ледве чутно сказала вона, заплющуючи очі.

— О, смерть, смерть, — ле́две чу́тно сказа́ла вона́, заплю́щуючи о́чі.


— І що каже ювілер?

— І що ка́же ювіле́р?


Що ж тут дивного?

Що ж тут ди́вного?


— Знаю, — спокійно відповів Атос, — бо ось він.

— Зна́ю, — спокі́йно відпові́в Атос, — бо ось він.


— Що це ви робите? — спитала здивована міледі.

— Що це ви ро́бите? — спита́ла здиво́вана міле́ді.


А щоб ти мені вірив, ось тобі королевський лист з печаттю!

А щоб ти мені́ ві́рив, ось тобі́ короле́вський лист з печа́ттю!


— Не розуміють, що чинють! — говорив він, зібравши полковників.

— Не розумі́ють, що чи́нють! — говори́в він, зібра́вши полко́вників.


Д'Артаньян під той час вирушив уже в похід із своєю ротою.

Д'Артаньян під той час ви́рушив уже́ в похі́д із своє́ю ро́тою.


— Опівдні ми будемо в Люврі, ваша величність!

— Опі́вдні ми бу́демо в Лю́врі, ва́ша вели́чність!


— Пан Д'Артаньян обіцяв допомогти мені.

— Пан Д'Артаньян обіця́в допомогти́ мені́.


Вона застала міледі веселою.

Вона́ заста́ла міле́ді весе́лою.


— Може б, і батько Хмельницький пожив іще на світі, якби не сватавсь із ляхами.

— Мо́же б, і ба́тько Хмельни́цький пожи́в іще́ на сві́ті, якби́ не сва́тавсь із ля́хами.


Харчові припаси в нас вийшли, і ми вже собак поїдали.

Харчові́ припа́си в нас ви́йшли, і ми вже соба́к поїда́ли.


Д'Артаньян вмить оглянув її всю.

Д'Артаньян вмить огля́нув її всю.


Говорила про свою любов та про багато инших речей, що їх я не міг зрозуміти.

Говори́ла про свою́ любо́в та про бага́то инших рече́й, що їх я не міг зрозумі́ти.


, недалеко Дрогобича.

, недале́ко Дрого́бича.


— Я Урі Брем! — просто відповів той, і моя хатина на краю табора.

— Я Урі Брем! — про́сто відпові́в той, і моя́ хати́на на краю́ та́бора.


Візьмімо з них кожен по сімдесят п'ять.

Візьмі́мо з них ко́жен по сімдеся́т п'ять.


А коли закон дозволяв, то й христіянська етика ухваляла.

А коли́ зако́н дозволя́в, то й христія́нська е́тика ухваляла.


Та й уся її поведінка — не українська.

Та й уся́ її поведі́нка — не украї́нська.


Їй відповідали, що годину тому Фелтон скочив на коня й поїхав.

Їй відповіда́ли, що годи́ну тому́ Фелтон ско́чив на коня́ й пої́хав.


— Сила небесная! — закричав, ухопившись за голову, Шрам.

— Си́ла небесная! — закрича́в, ухопи́вшись за го́лову, Шрам.


— А як поцілують коло стовпа киями?

— А як поцілу́ють ко́ло стовпа́ кия́ми?


— Я здаюсь на ваші запевнення й покладаюсь на вас.

— Я здаю́сь на ва́ші запе́внення й поклада́юсь на вас.


— Ну, коли знаєш, то й лучче, — каже запорожець.

— Ну, коли́ зна́єш, то й лучче, — ка́же запоро́жець.


— Замовчіть! — мовив чийсь голос.

— Замовчі́ть! — мо́вив чийсь го́лос.


— Падають з неба, мій люб'язний, падають з неба!

— Па́дають з не́ба, мій люб'я́зний, па́дають з не́ба!


— Дитина! Та це ж неможливо, Тревій.

— Дити́на! Та це ж неможли́во, Тревій.


— Ви, мабуть, говорили про мене дуже голосно?

— Ви, ма́бу́ть, говори́ли про мене́ ду́же го́лосно?


— Пугу! Пугу!

— Пу́гу! Пу́гу!


— Будьмо обережні — сказав Атос, — вони можуть ще стати нам у пригоді.

— Бу́дьмо обере́жні — сказа́в Атос, — вони́ мо́жуть ще ста́ти нам у приго́ді.


— Знаєш що, батьку! — каже йому Петро.

— Зна́єш що, ба́тьку! — ка́же йому Петро́.


— Я вам це давно казав.

— Я вам це давно́ каза́в.


— Я слухаю вас, — сказав той.

— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.


— Не можу сказати, бо й сам не знаю.

— Не мо́жу сказа́ти, бо й сам не зна́ю.


— Так, — відповів Портос.

— Так, — відпові́в Портос.


Фелтон наблизився до неї.

Фелтон набли́зився до не́ї.


Не жадна кореспонденція.

Не жа́дна кореспонде́нція.


— Підемо, Дейвіде, підемо! У мене вистарчить на двох усього.

— Пі́демо, Дейвіде, пі́демо! У мене́ ви́старчить на двох усьо́го.


— Тоді — паль! — скомандував Атос.

— Тоді́ — паль! — скома́ндував Атос.


— Суєта суєтствій! — каже той, усміхнувшись.

— Суєта сує́тствій! — ка́же той, усміхну́вшись.


Тимчасом юнаки та бідний льокай зійшли наниз.

Тимча́сом юнаки́ та бі́дний льока́й зійшли́ нани́з.


— Реб Мойше, люди кажуть, що маєш якісь папери по моїм батьку.

— Реб Мойше, лю́ди ка́жуть, що ма́єш які́сь папе́ри по мої́м ба́тьку.


— Ну, куди ж би ти потяг свої тенети? Кирило Тур засміявсь.

— Ну, куди́ ж би ти по́тяг свої́ тене́ти? Кири́ло Тур засмія́всь.


— Вас обвинувачують у державній зраді, — промовив поволі кардинал.

— Вас обвинува́чують у держа́вній зра́ді, — промо́вив пово́лі кардина́л.


— Селі? Селі? — повторив він ледве дишучи.

— Селі́? Селі́? — повтори́в він ле́две ди́шучи.


— Вибачте, пане, але я не думаю, щоб він міг тепер же прийняти вас.

— Ви́бачте, па́не, але́ я не ду́маю, щоб він міг тепе́р же прийня́ти вас.


Араміс подав думку про льокаїв.

Араміс пода́в ду́мку про льокаїв.


— Нашою любов'ю.

— На́шою любо́в'ю.


— Тут чи поблизу.

— Тут чи поблизу́.


— Не побивайся, гетьмане! — кажуть полковники.

— Не побива́йся, ге́тьмане! — ка́жуть полко́вники.


Д'Артаньян був фізіономіст.

Д'Артаньян був фізіономіст.


— І ви підете? — спитала Кеті.

— І ви пі́дете? — спита́ла Ке́ті́.


— Де вони мешкають?

— Де вони́ ме́шкають?


— Цілих п'ять кіп.

— Ці́лих п'ять кіп.


— Мовчи, стара! Не з тобою говорять! — крикнув він з жартовливою погрозою.

— Мовчи́, стара́! Не з тобо́ю гово́рять! — кри́кнув він з жартовли́вою погро́зою.


— Як я можу вгадати?

— Як я мо́жу вгада́ти?


На воді гойдалася якась чорна крапка.

На воді́ гойдалася яка́сь чо́рна кра́пка.


Міледі підбігла до дверей і відчинила їх.

Міле́ді підбі́гла до двере́й і відчини́ла їх.


— Я їх не знайшов, — вони не приходили.

— Я їх не знайшо́в, — вони́ не прихо́дили.


— Я кохаю вас? Я?

— Я коха́ю вас? Я?


Д'Артаньян, моторніший, прибіг перший і поставив на неї ногу.

Д'Артаньян, моторніший, прибі́г пе́рший і поста́вив на не́ї но́гу.


А в повітрі над труною весело щебетали пташки, байдужі до людського горя.

А в пові́трі над труно́ю ве́село щебетали пташки́, байду́жі до лю́дсько́го го́ря.


— Ха, ха, ха! — засміявся я.

— Ха, ха, ха! — засмія́вся я.


Але якби тільки нитки, то ми могли би зробити й сорок і п'ятдесят.

Але́ якби́ ті́льки нитки́, то ми могли́ би зроби́ти й со́рок і п'ятдеся́т.


Чом же ось я сам не піду з їм розправитись!

Чом же ось я сам не піду́ з їм розпра́витись!


— Ви маєте взяти назад коня? Так, чи ні?

— Ви ма́єте взя́ти наза́д коня́? Так, чи ні?


— Помер! Помер! — зойкнув Патрік.

— Поме́р! Поме́р! — зойкнув Патрік.


— І що ж відповіла королева?

— І що ж відповіла́ короле́ва?


— Так ось у чім річ.

— Так ось у чім річ.


— Я вже думав, що справді доведеться зробитись собачим родичем.

— Я вже ду́мав, що спра́вді доведе́ться зроби́тись соба́чим ро́дичем.


— Не дармо йде про тебе лицарська слава.

— Не дармо́ йде про тебе́ ли́ца́рська сла́ва.


— Вас звуть Бонасьє, — перебив Д'Артаньян.

— Вас звуть Бонасьє́, — переби́в Д'Артаньян.


— А я хіба що ж тобі кажу? Хіба куди тебе веду?

— А я хіба́ що ж тобі́ кажу́? Хіба́ куди́ тебе́ веду́?


— Помітить євнух — буде погано.

— Помі́тить є́внух — бу́де пога́но.


Йому пощастило вхопити сокиру.

Йому пощасти́ло вхопи́ти соки́ру.


— О, між ними єсть добрі лицарі! — каже Сомко.

— О, між ними єсть до́брі ли́царі! — ка́же Сомко.


— Гаразд, — сказав кардинал, — а ви, пане Арамісе?

— Гара́зд, — сказа́в кардина́л, — а ви, па́не Арамісе?


— Він узивав її міледі!

— Він узива́в її міле́ді!


Чи не так, пане Бонасьє?

Чи не так, па́не Бонасьє?


Побачимо, чия буде сила!

Поба́чимо, чия́ бу́де си́ла!


— А чому ж? — каже.

— А чому́ ж? — ка́же.


— Тепер запізно.

— Тепе́р запі́зно.


Оповідання батька і шум лісу.

Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.


— Та ні, не то, вона.

— Та ні, не то, вона́.


— Е, що мені.

— Е, що мені́.


А те Хмарище було окрите гаями, справді наче хмарами.

А те Хмари́ще було́ окри́те гая́ми, спра́вді на́че хма́рами.


Заїхали, ввійшли, до світлиці, сіли кінець стола.

Заї́хали, ввійшли́, до світли́ці, сі́ли кіне́ць стола́.


— Я це досконало знаю, а ось мене дуже дивує, як ви можете про це знати!

— Я це доскона́ло зна́ю, а ось мене́ ду́же диву́є, як ви мо́жете про це зна́ти!


— З скількох осіб?

— З скілько́х осі́б?


— А хто там дзвонив?

— А хто там дзвони́в?


— З наказу короля! — сказав шляхтич.

— З нака́зу короля́! — сказа́в шля́хтич.


— Тому, що боялась скомпрометувати вас.

— Тому́, що боя́лась скомпрометува́ти вас.


— Так, я знаю, що ви людина з серцем, — сказав кардинал, майже зворушений.

— Так, я зна́ю, що ви люди́на з се́рцем, — сказа́в кардина́л, ма́йже звору́шений.


Аджеж то страшенна річ, що тут діється! Так далі йти не може.

Аджеж то страше́нна річ, що тут ді́ється! Так да́лі йти не мо́же.


Здобувсь добре сіромаха.

Здобу́всь до́бре сірома́ха.


Хіба ж вона не чудова жінка!

Хіба́ ж вона́ не чудо́ва жі́нка!


Атос постукав тричі, але спершу ніхто не відповідав.

Атос посту́кав три́чі, але́ спе́ршу ніхто́ не відповіда́в.


— А! — каже.

— А! — ка́же.


— Давай чотирнадцять! — сказав Староміський.

— Дава́й чотирна́дцять! — сказа́в Староміський.


Він стояв рівно, нерухомо, як дитина, що відповідає з катихизиса.

Він стоя́в рі́вно, нерухо́мо, як дити́на, що відповіда́є з катихизиса.


А я ще чи продам, чи не продам, то тільки Бог знає.

А я ще чи прода́м, чи не прода́м, то ті́льки Бог зна́є.


— Од Сомка? — питає Шрам, здивовавшись.

— Од Сомка́? — пита́є Шрам, здивова́вшись.


— Оце, де ми стоїмо, ліве крило табору.

— Оце́, де ми стоїмо́, лі́ве крило́ та́бору.


— Ви візьмете одного з моїх.

— Ви ві́зьмете одного́ з мої́х.


— Так от же тобі!

— Так от же тобі́!


Козакові та молодому.

Козако́ві та молодо́му.


— А не можна би проситися до вашого єґомостя на ніч?

— А не мо́жна би проси́тися до ва́шого єґомостя на ніч?


Чи не гнівається мій володар на свою маленьку дружину?

Чи не гні́вається мій воло́да́р на свою́ мале́ньку дружи́ну?


Кінець кінцем усе було готово, і Фортюнові не терпілося стояти на місці.

Кіне́ць кінце́м усе́ було́ гото́во, і Фортюнові не терпі́лося стоя́ти на мі́сці.


Зиґмунта, що припровадив їх туди, закували разом з іншими.

Зиґмунта, що припрова́див їх туди́, закува́ли ра́зом з і́ншими.


— Тихо, — застерегла її міледі — навіть тут неможна так говорити про нього.

— Ти́хо, — застерегла́ її міле́ді — на́віть тут немо́жна так говори́ти про нього.


Д'Артаньян чимраз більше закохувався в міледі й щодня приходив до неї.

Д'Артаньян чимра́з бі́льше зако́хувався в міле́ді й щодня́ прихо́див до не́ї.


А так мені аж обридло.

А так мені́ аж обри́дло.


— Якимось дивом, пане.

— Яки́мось ди́вом, па́не.


— Та сьогодні ж увечорі, — відповіла ігуменя — а то навіть удень.

— Та сього́дні ж увечорі, — відповіла́ ігу́меня — а то на́віть уде́нь.


— Це було б дуже хороше.

— Це було́ б ду́же хоро́ше.


— А, як ся маєш, Гаво?

— А, як ся ма́єш, Га́во?


— А скільки тобі літ?

— А скі́льки тобі́ літ?


— Зовсім ні.

— Зо́всім ні.


— Любиш мене, Массіно? — по хвилевій мовчанці знов запитуєш ти.

— Лю́биш мене́, Массіно? — по хвиле́вій мовча́нці знов запи́туєш ти.


— Бідний друже, я й забув, що ви закоханий.

— Бі́дний дру́же, я й забу́в, що ви зако́ханий.


— Так, повинні.

— Так, пови́нні.


— Орел, а не козак! — каже знов Василь Невольник.

— Оре́л, а не коза́к! — ка́же знов Васи́ль Нево́льник.


— А я наперед даю вам розгрішення.

— А я напере́д даю́ вам розгрі́шення.


— То вже дай нам хоч ватажка! — загукали селяни всі враз.

— То вже дай нам хоч ватажка́! — загука́ли селя́ни всі враз.


— Ах, мілорде! Ви мало мене слухали й не так зрозуміли.

— Ах, мілорде! Ви ма́ло мене́ слу́хали й не так зрозумі́ли.


— Ніхто не купує?

— Ніхто́ не купу́є?


— Ну, що ж ви скажете? — знову спитав Гічкок.

— Ну, що ж ви ска́жете? — зно́ву спита́в Гічкок.


— Тільки? А деж решта?

— Ті́льки? А деж ре́шта?


— Та це ж неможливо! — Вона намагалася вбити свого дівера?

— Та це ж неможли́во! — Вона́ намага́лася вби́ти свого́ ді́вера?


— На Форзькі води?

— На Форзькі во́ди?


— Констанціє! Моя Констанціє! — відповів юнак.

— Конста́нціє! Моя́ Конста́нціє! — відпові́в юна́к.


— І я не знаю, — відповів Гава, — і мої чіпці лежать.

— І я не зна́ю, — відпові́в Га́ва, — і мої́ чіпці́ лежа́ть.


Так само вони й далі воюватимуть.

Так са́мо вони́ й да́лі воюва́тимуть.


— Ну, а може б ти спитав?

— Ну, а мо́же б ти спита́в?


— Вибачити — за що? — спитала вона.

— Ви́бачити — за що? — спита́ла вона́.


Д'Артаньян підбіг до дверей й засунув засув.

Д'Артаньян підбі́г до двере́й й засу́нув за́сув.


А, правда! Старий лісничий поїхав був із дочкою до Львова.

А, пра́вда! Стари́й лісни́чий пої́хав був із дочко́ю до Льво́ва.


— Якось не чути її в волоці.

— Я́ко́сь не чу́ти її в воло́ці.


— Я була хвора, мій любий владарю! — одповіла Марина, тримтючи всім тілом.

— Я була́ хво́ра, мій лю́бий владарю́! — одпові́ла Мари́на, тримтючи всім ті́лом.


— То ти, Гаво? А ти що тут робиш?

— То ти, Га́во? А ти що тут ро́биш?


Зробила той Кут якась річка самотека, павши у річку Остер, у лузі.

Зроби́ла той Кут яка́сь рі́чка самоте́ка, па́вши у рі́чку Осте́р, у лу́зі.


— Чи не могли б ви й тепер поїхати разом зі мною?

— Чи не могли́ б ви й тепе́р пої́хати ра́зом зі мно́ю?


— Наші не кудкудахчуть, ізнісши яєчко.

— На́ші не кудкудахчуть, ізні́сши яє́чко.


— То в багатших, нас не зачеплять.

— То в бага́тших, нас не заче́плять.


— Тисячу речей.

— Ти́сячу рече́й.


— А що ж робитимемо ми в Лондоні?

— А що ж роби́тимемо ми в Ло́ндоні?


От і побратаються да й живуть довіку вкупі, як риба з водою.

От і побрата́ються да й живу́ть дові́ку вку́пі, як ри́ба з водо́ю.


— Цілком певний.

— Цілко́м пе́вний.


— Дай, нехай їм придивлюся, — кажу і витягую руку.

— Дай, неха́й їм придивлю́ся, — кажу́ і витя́гую ру́ку.


Ніяких грошей я не брав.

Нія́ких грошей я не брав.


— Аа! У місті щось діється! — звернувся до всіх Атос.

— Аа! У мі́сті щось ді́ється! — зверну́вся до всіх Атос.


Д'Артаньяна відвідали тільки троє мушкетерів.

Д'Артаньяна відві́дали ті́льки тро́є мушкете́рів.


— Одного з ваших приятелів? — перебила йому мову пані Бонасьє.

— Одного́ з ва́ших при́ятелів? — переби́ла йому мо́ву па́ні Бонасьє.


— Ну, а ви, пане Портосе?

— Ну, а ви, па́не Портосе?


— Та бреше він, жидівська личина! — з насмішкою сказав Едмунд, наблизившися.

— Та бре́ше він, жиді́вська личи́на! — з насмі́шкою сказа́в Едму́нд, наблизившися.


Звіртесь на мене.

Зві́ртесь на мене́.


— Та який же він миршавий, — вимовив Араміс.

— Та яки́й же він ми́ршавий, — ви́мовив Араміс.


— Я вам за роботу дам від штуки по вісім сотиків.

— Я вам за робо́ту дам від шту́ки по ві́сім со́тиків.


— Цього ми торкнемося пізніше, коли ви забажаєте.

— Цього́ ми торкнемо́ся пізні́ше, коли́ ви забажа́єте.


— Овва,— каже,— і оце б то наче й правда, а воно зовсім брехня.

— Овва́,— ка́же,— і оце́ б то на́че й пра́вда, а воно́ зо́всім брехня́.


— Так! Але тільки о першій! — відказав Д'Артаньян.

— Так! Але́ ті́льки о пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян.


Потім швидко заліз під ковдру, не знявши навіть мокасинів.

По́тім шви́дко залі́з під ко́вдру, не зня́вши на́віть мокаси́нів.


А старий батько під голос їх пісень, немов дитина, снував рожеві пляни.

А стари́й ба́тько під го́лос їх пісе́нь, немо́в дити́на, снува́в роже́ві пля́ни.


А Іванцеві того було й треба.

А Іва́нцеві того́ було́ й тре́ба.


— Чудово складено, — зауважив Атос.

— Чудо́во скла́дено, — заува́жив Атос.


— Вона тут, — сказав Фелтон, ногою підштовхуючи торбинку із золотом.

— Вона́ тут, — сказа́в Фелтон, ного́ю підшто́вхуючи торби́нку із зо́лотом.


Повертатися не було вже ніякої рації, треба було йти далі.

Поверта́тися не було́ вже нія́кої ра́ції, тре́ба було́ йти да́лі.


А він що мені може зробити?

А він що мені́ мо́же зроби́ти?


— Як же це зробити?

— Як же це зроби́ти?


— Будьте обережні, Атосе, — порадив Араміс.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, — пора́див Араміс.


Чи не знаєте ви, про яке попередження тут мовиться мова?

Чи не зна́єте ви, про яке́ попере́дження тут мо́виться мо́ва?


— Це кепська справа.

— Це ке́пська спра́ва.


Атос повторив запитання, яке поставив уже першому перехожому.

Атос повтори́в запита́ння, яке́ поста́вив уже́ пе́ршому перехо́жому.


— Хазяїн нашого готелю?

— Хазя́їн на́шого готе́лю?


— Віддасте збрую.

— Віддасте́ збру́ю.


— Так, ваша величність! Як і завжди!

— Так, ва́ша вели́чність! Як і за́вжди́!


Ще здаля вони помітили Араміса, який стояв, сумно притулившися до вікна.

Ще здаля́ вони́ помі́тили Араміса, яки́й стоя́в, су́мно притулившися до вікна́.


— І два таких влучних Бернажу.

— І два таки́х влу́чних Бернажу.


— Я вже й сам не раз про це мізковав.

— Я вже й сам не раз про це мізковав.


— Та не видите, що вода велика!

— Та не ви́дите, що вода́ вели́ка!


— Невже ти оце візьмешся за таке діло? — питає Брюховецький.

— Невже́ ти оце́ ві́зьмешся за таке́ ді́ло? — пита́є Брюхове́цький.


Аж ось і він.

Аж ось і він.


— Присягаюся вам.

— Присяга́юся вам.


— Ну, то як жеж? — здивувався пан Андрій.

— Ну, то як жеж? — здивува́вся пан Андрі́й.


— Ось вже один є, — зауважив Атос, проскакавши кроків з п'ятсот.

— Ось вже оди́н є, — заува́жив Атос, проскака́вши кро́ків з п'ятсо́т.


— Це все єдине — верескнула молода жінка.

— Це все єди́не — верескну́ла молода́ жі́нка.


А запорожець підхопить, ткне під себе да знов навздогін.

А запоро́жець підхо́пить, ткне під себе́ да знов навздогі́н.


Стій! Це нехибний знак, що лист має якийсь фатальний зміст.

Стій! Це нехи́бний знак, що лист ма́є яки́йсь фата́льний зміст.


— Я? — вигукнув Б'юкенгем.

— Я? — ви́гукнув Б'юкенгем.


— Ну, як заколядували? — питаємо.

— Ну, як заколядува́ли? — пита́ємо.


Цього разу мій рішенець безповоротний.

Цього́ ра́зу мій рішенець безповоро́тний.


— Як Б'юкенгем?

— Як Б'юкенгем?


Спи спокійно, Плянше!

Спи спокі́йно, Пля́нше!


— Звідки ж про це можна знати?

— Зві́дки ж про це мо́жна зна́ти?


— Правда ваша, — сказав Д'Артаньян.

— Пра́вда ва́ша, — сказа́в Д'Артаньян.


— Ні, мабуть, йому не треба Гвинтовки до сього діла.

— Ні, ма́бу́ть, йому не тре́ба Гвинтовки до сього́ ді́ла.


— А той пан?

— А той пан?


— Є єдиний спосіб, дуже простий й дуже природний.

— Є єди́ний спо́сіб, ду́же про́сти́й й ду́же приро́дний.