Скрізь було чути прокльони й шалену лайку.

Скрізь було́ чу́ти прокльо́ни й шале́ну ла́йку.


На другий день Іслам Гірей почав кашляти і став хворіти.

На дру́гий день Ісла́м Гірей поча́в ка́шляти і став хворі́ти.


— Дивно! — вимовила міледі.

— Ди́вно! — ви́мовила міле́ді.


На цей раз хан уперто одмовив їй у її домоганні.

На цей раз хан упе́рто одмо́вив їй у її домоганні.


Тепер ви не втечете від мене.

Тепе́р ви не втече́те від мене́.


Відпустка буде за доказ моєї згоди на мандрівку.

Відпу́стка бу́де за до́каз моє́ї зго́ди на мандрі́вку.


Я вибачаю вам.

Я вибача́ю вам.


Тоді й мені урвався терпець, і я й собі видобув шпаду.

Тоді́ й мені́ урва́вся терпе́ць, і я й собі́ ви́добув шпа́ду.


Він підвів її, міцно стиснувши руку.

Він підві́в її, мі́цно сти́снувши ру́ку.


— Не судіть занадто поквапливо, каже євангелія, — відмовив кардинал.

— Не суді́ть зана́дто поква́пливо, ка́же єва́нгелія, — відмо́вив кардина́л.


Але перш, ніж прочитати її, я хотів побалакати з вами.

Але́ перш, ніж прочита́ти її, я хоті́в побала́кати з вами.


Бікара й Портос поранили один одного.

Бікара й Портос пора́нили оди́н одного́.


Дівчина почала хвилюватися.

Ді́вчи́на почала́ хвилюва́тися.


— Зовсім не він, — відповів Бонасьє.

— Зо́всім не він, — відпові́в Бонасьє.


Казав, що має ще деякі інтереси полагодити.

Каза́в, що ма́є ще де́які інтере́си пола́годити.


Тінь набрала виразних тілесних форм.

Тінь набра́ла вира́зних тіле́сних форм.


— Я ще проїду кілька кроків.

— Я ще прої́ду кі́лька кро́ків.


Здається, падаючи, — трішки нерішуче вів далі Атос, — він зламав собі ногу.

Здає́ться, па́даючи, — трі́шки нерішу́че вів да́лі Атос, — він злама́в собі́ но́гу.


Дозволив гетьман позвати перед себе.

Дозво́лив ге́тьман позва́ти пе́ред себе́.


Тільки біда, що мало продаємо, то й на якого чорта їх і робити так много?

Ті́льки біда́, що ма́ло продаємо́, то й на яко́го чо́рта їх і роби́ти так мно́го?


От хоч би взяти Антошка, Сарабринового сина.

От хоч би взя́ти Анто́шка, Сарабри́нового си́на.


Той провів до дожидальні й подався у внутрішні покої палацу.

Той прові́в до дожидальні й пода́вся у вну́трішні поко́ї пала́цу.


Не можу пригадати — чи від кинджала, чи від отрути.

Не мо́жу пригада́ти — чи від кинджа́ла, чи від отру́ти.


Пустіть мене, будь ласка, пустіть! У мене дуже пекучі справи.

Пусті́ть мене́, будь ла́ска, пусті́ть! У мене́ ду́же пеку́чі спра́ви.


Увечері при лямпі ми сиділи в кімнаті вчителя і розмовляли.

Уве́чері при ля́мпі ми сиді́ли в кімна́ті вчи́теля і розмовля́ли.


Рішельє метикував, розкручуючи та скручуючи папір.

Рішельє́ метикува́в, розкру́чуючи та скру́чуючи папі́р.


Пироги з черницями покажуться сьогодні на столі.

Пироги́ з черни́цями пока́жуться сього́дні на столі́.


Кеслер остив відразу.

Кеслер ости́в відра́зу.


Ти, може, не знаєш, сидючи тут, що вже розжовав усяк харцизяку Іванця.

Ти, мо́же, не зна́єш, си́дючи тут, що вже розжова́в уся́к харцизяку Іванця́.


Він не належав до тих осіб, що настрій їх триває довгий час.

Він не нале́жав до тих осі́б, що на́стрій їх трива́є до́вгий час.


Та, якої найменше можна було сподіватися.

Та, яко́ї найме́нше мо́жна було́ сподіва́тися.


Навіть Моллі на цей раз переконало те, що вона побачила.

На́віть Моллі на цей раз перекона́ло те, що вона́ поба́чила.


Королева подарувала мені їх, королева й відбирає їх у мене.

Короле́ва подарува́ла мені́ їх, короле́ва й відбира́є їх у мене́.


— Похмурна, похмурна година! — каже сам собі Шрам.

— Похму́рна, похму́рна годи́на! — ка́же сам собі́ Шрам.


Треба ще ниток на нові чіпці купити.

Тре́ба ще нито́к на нові́ чіпці́ купи́ти.


Вже п'ять літ маємо школу.

Вже п'ять літ ма́ємо шко́лу.


Не потребуєте по ярмарках волочитися.

Не потребу́єте по я́рмарках волочи́тися.


У нього сльози на очах.

У нього сльо́зи на оча́х.


Пане Д'Артаньяне, ви перший.

Па́не Д'Артаньяне, ви пе́рший.


Усі здивовано озирнулися, бо не зрозуміли про кого говорить Атос.

Усі́ здиво́вано озирну́лися, бо не зрозумі́ли про кого гово́рить Атос.


І Ґава урвав та докірливим поглядом дивився на Вовкуна.

І Ґава урва́в та докі́рливим по́глядом диви́вся на Вовкуна́.


— Боже Милосердний! — скрикнула Марина з жахом.

— Бо́же Милосе́рдний! — скри́кнула Мари́на з жа́хом.


Хто кого переможе, того й буде Манастирище.

Хто кого перемо́же, того́ й бу́де Манастири́ще.


Раптом голосно заспівали дружню пісню ріполови.

Ра́птом го́лосно заспіва́ли дру́жню пі́сню ріполови.


Богун зблід на виду.

Богу́н зблід на виду́.


Ось вже спадає ніч.

Ось вже спада́є ніч.


Від тої ночі я почав приходити до себе.

Від то́ї но́чі я поча́в прихо́дити до себе́.


Запрошували короля подивитися на страту на горло.

Запро́шували короля́ подиви́тися на стра́ту на го́рло.


Я неодмінно дочекаюся кращої години.

Я неодмі́нно дочека́юся кра́щої годи́ни.


Міледі підвелася з крісла.

Міле́ді підвела́ся з крі́сла.


Проте, час минав, а лярошельці не здавалися.

Проте́, час мина́в, а ляроше́льці не здава́лися.


Дрож мене проймила на цю думку, якесь мляве проміння замиготіло перед очима.

Дрож мене́ пройми́ла на цю ду́мку, яке́сь мля́ве промі́ння замиготі́ло пе́ред очи́ма.


Сіли за вечерю, аж ось ізнов іде Кирило Тур, тілько вже без побратима.

Сі́ли за вече́рю, аж ось ізнов іде́ Кири́ло Тур, ті́лько вже без побрати́ма.


— Але ви маєте підозру?

— Але́ ви ма́єте підо́зру?


Обличчя її набуло виразу страшенної загрози й виклику.

Обли́ччя її набу́ло́ ви́разу страше́нної загро́зи й ви́клику.


Так було й з нами.

Так було́ й з нами.


Я не знала, що він їде з нами.

Я не зна́ла, що він ї́де з нами.


Та ні, мабуть не для нас надія! Не для нас весна.

Та ні, ма́бу́ть не для нас наді́я! Не для нас весна́.


Одного з них зачепив ще якийсь незнайомий.

Одного́ з них зачепи́в ще яки́йсь незнайо́мий.


Роботу і для нього якунебудь винайдемо.

Робо́ту і для нього якунебудь ви́найдемо.


Був лише глядачем — здалека, так, здалека дивився на все.

Був лише́ глядаче́м — зда́лека, так, зда́лека диви́вся на все.


Вона провадила з незнайомим дуже жваву розмову.

Вона́ прова́дила з незнайо́мим ду́же жва́ву розмо́ву.


Коло п'ятої вечора прийшов лорд Вінтер.

Ко́ло п'я́тої ве́чора прийшо́в лорд Вінтер.


Я жила, що вже казати.

Я жила́, що вже каза́ти.


Знаєш? Вертаю до тебе.

Зна́єш? Вертаю до тебе́.


Згодом вони володітимуть цією країною, але це буде не за моїх часів.

Зго́дом вони́ володі́тимуть ціє́ю краї́ною, але́ це бу́де не за мої́х часі́в.


Жінку утворено на нашу загибель, їй ми завдячуємо всі наші нещастя.

Жі́нку утво́рено на на́шу заги́бель, їй ми завдя́чуємо всі на́ші неща́стя.


А він про них усе докладно знав, навіть те, чого й їхнє плем'я не підозрювало.

А він про них усе́ докла́дно знав, на́віть те, чого́ й ї́хнє пле́м'я не підо́зрювало.


Отже, як бачите, я трохи знаюся на цьому.

О́тже, як ба́чите, я тро́хи зна́юся на цьому́.


Той тілько мовчки похитав головою.

Той ті́лько мо́вчки похита́в голово́ю.


Прийшов аж на обід.

Прийшо́в аж на о́бі́д.


— Яке ж там у вас лихо? — питає повагом Гвинтовка.

— Яке́ ж там у вас ли́хо? — пита́є пова́гом Гвинтовка.


Обидва в чорному знову вклонилися.

Оби́два в чо́рному зно́ву вклони́лися.


А зорі? То людські душі.

А зо́рі? То лю́дські́ ду́ші.


Відходячи, він ані не глянув на мене.

Відхо́дячи, він ані́ не гля́нув на мене́.


Пані Бонасьє побачила, що зайшла задалеко і злякалася.

Па́ні Бонасьє поба́чила, що зайшла́ задале́ко і зляка́лася.


Вісім весел ураз опинились у воді, і човен, здавалося, полинув морем.

Ві́сім ве́сел ура́з опини́лись у воді́, і чо́вен, здава́лося, поли́нув мо́рем.


силою інших похапали.

си́лою і́нших похапа́ли.


Атос увійшов у кімнату й зачинив двері.

Атос увійшо́в у кімна́ту й зачини́в две́рі.


Плянше й Базен ішли позаду.

Пля́нше й Базен ішли́ поза́ду.


Міледі пройняв холодний піт.

Міле́ді пройня́в холо́дний піт.


Двері зараз же відчинено й зачинено, — хтось потрапив у пастку.

Две́рі за́раз же відчи́нено й зачи́нено, — хтось потра́пив у па́стку.


У мене було ще в кишені кілька ґульденів, одержаних за продаж годинника.

У мене́ було́ ще в кише́ні кі́лька ґульденів, оде́ржаних за про́даж годи́нника.


Йоська закликали до протоколу.

Йоська закли́кали до протоко́лу.


Бек стрибнув, але в бік.

Бек стрибну́в, але́ в бік.


— Га, то ходім, пошукаймо! — сказав Тоньо.

— Га, то ході́м, пошука́ймо! — сказа́в Тоньо.


Принесіть ще відро води, та скоріше.

Принесі́ть ще відро́ води́, та скорі́ше.


Якщо знайдемо цю людину, я дам вам ще одну тисячу доларів.

Якщо́ зна́йдемо цю люди́ну, я дам вам ще одну́ ти́сячу до́ларів.


Під випнутими вилицями позначалися глибокі ямки.

Під ви́пнутими ви́лицями познача́лися глибо́кі ямки́.


Тобто за годину по тій пригоді.

То́бто за годи́ну по тій приго́ді.


Дійсно двері відчинилися, і ввійшла ігуменя.

Ді́йсно две́рі відчини́лися, і ввійшла́ ігу́меня.


Ігуменя стала слухати уважніш, трохи пожвавіла й всміхнулася.

Ігу́меня ста́ла слу́хати ува́жніш, тро́хи пожваві́ла й всміхну́лася.


Король пішов у захопленні.

Коро́ль пішо́в у захо́пленні.


Засідланий кінь стояв прив'язаний до віконниці.

Засі́дланий кінь стоя́в прив'я́заний до віко́нниці.


— Чи дозволить вона?

— Чи дозво́лить вона́?


— Рекомендаційного листа!

— Рекомендаці́йного листа́!


Се вже так, батьку!

Се вже так, ба́тьку!


Він був коло столу.

Він був ко́ло сто́лу.


Промінь світла враз осяяв мозок коршмаря.

Про́мінь сві́тла враз ося́яв мо́зок коршмаря́.


Все на мене важким духом дишеш!

Все на мене́ важки́м ду́хом ди́шеш!


Її треба повезти до Франції цілу та неушкоджену.

Її тре́ба повезти́ до Фра́нції ці́лу та неушко́джену.


Це просто королівська втіха їздити на таких тваринах.

Це про́сто королі́вська вті́ха ї́здити на таки́х твари́нах.


Вона вибере собі котрогось меншого.

Вона́ ви́бере собі́ котро́гось ме́ншого.


— Ось мій гість! — каже Кирило Тур.

— Ось мій гість! — ка́же Кири́ло Тур.


Дивиться Шрам, аж у гаю зійшлась купа люду чимала.

Ди́виться Шрам, аж у гаю́ зійшла́сь ку́па лю́ду чима́ла́.


Кардинал немов посатанів з люті.

Кардина́л немо́в посатанів з лю́ті.


Міледі показала розпорядження кардинала.

Міле́ді показа́ла розпоря́дження кардина́ла.


— Не кричи, коли не нажилась на світі.

— Не кричи́, коли́ не нажила́сь на сві́ті.


За ними їхали слуги, озброєні до зубів.

За ними ї́хали слу́ги, озбро́єні до зубі́в.


Марина зблідла на виду і встала з подушки.

Мари́на зблі́дла на виду́ і вста́ла з поду́шки.


Коршмар здавався найчеснішою в світі людиною.

Коршма́р здава́вся найчесні́шою в сві́ті люди́ною.


Лише згодом, оглядаючись на минуле, я зрозумів її.

Лише́ зго́дом, огляда́ючись на мину́ле, я зрозумі́в її.


— Ця справа обходить більше вашу величність, ніж мене, — відповів кардинал.

— Ця спра́ва обхо́дить бі́льше ва́шу вели́чність, ніж мене́, — відпові́в кардина́л.


Вирятував Морозенко гадячан зза ставка, та вже їх було небагато.

Ви́рятував Морозе́нко гадяча́н зза ставка́, та вже їх було́ небага́то.


Годі вже вам гуторити про свої смутки.

Го́ді вже вам гуторити про свої́ сму́тки.


Так кажучи, П'єр Фонтен уперся жердиною об берег і повернув кермо проти течії.

Так ка́жучи, П'єр Фонте́н упе́рся жерди́ною об бе́рег і поверну́в кермо́ про́ти течії́.


Як сядеш увечері їсти.

Як ся́деш уве́чері ї́сти.


— О, так, так.

— О, так, так.


Впала цілковита тиша.

Впа́ла цілкови́та ти́ша.


Ти мій бригадир — мушу тебе слухатися.

Ти мій бригади́р — му́шу тебе́ слу́хатися.


— От як розвеличалась ледача шляхта! — перехопили тут інші з синьокаптанників.

— От як розвеличалась леда́ча шля́хта! — перехопи́ли тут і́нші з синьокапта́нників.


Виступайте проти мене, дурні ви такі.

Виступа́йте про́ти мене́, ду́рні ви такі́.


Вибила шоста година.

Ви́била шо́ста годи́на.


— А де хазяїн? Сховався буржуяка! Давай ключі.

— А де хазя́їн? Схова́вся буржуяка! Дава́й ключі́.


Проте, вони віддалялися від замку.

Проте́, вони́ віддаля́лися від за́мку.


Він виправдав би протекцію, що її ви мені ласкаво пропонуєте.

Він ви́правдав би проте́кцію, що її ви мені́ ласка́во пропону́єте.


Мати нахилилась над нею, і вона знову заснула.

Ма́ти нахили́лась над не́ю, і вона́ зно́ву засну́ла.


Фелтон вихопив у неї ніж.

Фелтон ви́хопив у не́ї ніж.


Я люблю людей з розумом і серцем.

Я люблю́ люде́й з ро́зумом і се́рцем.


— Чекайте, — відповів Атос.

— Чека́йте, — відпові́в Атос.


Три приятелі й собі набили рушниці.

Три при́ятелі й собі́ наби́ли рушни́ці.


Хіба ви не казали мені, що це ваш родинний перстень?

Хіба́ ви не каза́ли мені́, що це ваш роди́нний пе́рстень?


Олимпіяда Остапівна як сиділа, так і руки спустила.

Олимпіяда Остапівна як сиді́ла, так і ру́ки спусти́ла.


Голос її був мов переламаний, але я пізнав її відразу.

Го́лос її був мов перела́маний, але́ я пізна́в її відра́зу.


Ізогнувся як дуга,.

Ізогнувся як дуга́,.


Нарешті Марина побачила й живого свідка свого дитинства — то був сад.

Наре́шті Мари́на поба́чила й живо́го сві́дка свого́ дити́нства — то був сад.


Череваниху назвав гетьман, вітаючись, рідною ненею.

Череваниху назва́в ге́тьман, віта́ючись, рі́дною ненею.


Потім, за заморським звичаєм, вони привіталися.

По́тім, за замо́рським зви́чаєм, вони́ привіта́лися.


Це певне Сіпсу, подумав він собі.

Це пе́вне Сіпсу, поду́мав він собі́.


— Що ж пані має зробити з ним?

— Що ж па́ні ма́є зроби́ти з ним?


Треба було запобігти цьому.

Тре́ба було́ запобі́гти цьому́.


Почали значні козаки жити на лядський кшталт із великої розкоші.

Почали́ значні́ козаки́ жи́ти на лядський кшталт із вели́кої ро́зкоші.


— Я кохав пані Бонасьє серцем, а міледі люблю головою, — сказав він.

— Я коха́в па́ні Бонасьє се́рцем, а міле́ді люблю́ голово́ю, — сказа́в він.


Тілько ж і за другим разом ніхто ані з місця.

Ті́лько ж і за дру́гим ра́зом ніхто́ ані́ з мі́сця.


Я сиджу при лямпі за якоюсь роботою і жду на Володю.

Я сиджу́ при ля́мпі за яко́юсь робо́тою і жду на Воло́дю.


Вона здобулася свого, і тепер Д'Артаньян в її руках.

Вона́ здобула́ся свого́, і тепе́р Д'Артаньян в її рука́х.


Це було маячіння.

Це було́ маячі́ння.


— Я їм нашпіковану телятину з карчохами й мозоком.

— Я їм нашпіко́вану теля́тину з карчо́хами й мо́зоком.


І мій провідник поїхав, і місцевий селянин, поклонившися, пішов собі додому.

І мій провідни́к пої́хав, і місце́вий селяни́н, поклонившися, пішо́в собі́ додо́му.


— Присягаюся, ви примусили мене забути про все, люба Констанціє.

— Присяга́юся, ви приму́сили мене́ забу́ти про все, люба́ Констанціє.


Повернувшися, Д'Артаньян побачив, що обидва салдати зникли.

Повернувшися, Д'Артаньян поба́чив, що оби́два салда́ти зни́кли.


Негідник мав для оборони тільки розряджену рушницю.

Негі́дник мав для оборо́ни ті́льки розря́джену рушни́цю.


— А потім вона повернулася?

— А по́тім вона́ поверну́лася?


У Петра од таких речей аж мороз пішов поза шкурою.

У Петра́ од таки́х рече́й аж моро́з пішо́в по́за шку́рою.


Піду одпочину трохи.

Піду́ одпочину тро́хи.


З тим і роз'їхались.

З тим і роз'ї́хались.


Гадаю, що ви без заперечень підете за мною.

Гада́ю, що ви без запере́чень пі́дете за мно́ю.


І четверо друзів одним голосом повторили присягу, запропоновану від Д'Артаньяна.

І че́тверо дру́зів одни́м го́лосом повтори́ли прися́гу, запропоно́вану від Д'Артаньяна.


— Мене турбує не пані Бонасьє.

— Ме́не турбу́є не па́ні Бонасьє.


Тоді, пане, я пішов скаржитися до пана мера.

Тоді́, па́не, я пішо́в ска́ржитися до па́на ме́ра.


Я не з тих тиранів, що тримають жінку силоміць.

Я не з тих тира́нів, що трима́ють жі́нку силомі́ць.


— Так само й я.

— Так са́мо й я.


Від нині за тиждень.

Від ни́ні за ти́ждень.


Ви, Білю, казали, що добре знаєте своє діло.

Ви, Бі́лю, каза́ли, що до́бре зна́єте своє́ ді́ло.


З дивною швидкістю розпорядження Д'Артаньянові було виконане.

З ди́вною шви́дкістю розпоря́дження Д'Артаньянові було́ ви́конане.


То він попередив мене.

То він попере́див мене́.


Вернувсь ото Петро Шраменко.

Вернувсь ото́ Петро́ Шраменко.


Я не думаю сидіти в тім проклятущім Львові.

Я не ду́маю сиді́ти в тім проклятущім Льво́ві.


Вона закінчила побачення жестом, який не залишав сумніву щодо характеру розмови.

Вона́ закі́нчи́ла поба́чення же́стом, яки́й не залиша́в су́мніву що́до хара́ктеру розмо́ви.


Пан Андрій сидів хвилину, похилившись.

Пан Андрі́й сиді́в хвили́ну, похили́вшись.


— Ми почали вже нетерпеливитись, — сказав Атос.

— Ми почали́ вже нетерпели́витись, — сказа́в Атос.


Вже й сини Шрамові підросли і допомагали батькові у походах.

Вже й сини́ Шра́мові підросли́ і допомага́ли ба́тькові у похо́дах.


Знаєте, вже три тижні чекаю.

Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.


Тоді міледі прожене тебе, і ти знаєш, вона не обмежить цим своєї помсти.

Тоді́ міле́ді прожене́ тебе́, і ти зна́єш, вона́ не обме́жить цим своє́ї по́мсти.


Лорд Вінтер і собі зробив теж.

Лорд Вінтер і собі́ зроби́в теж.


Мій будинок для вас завжди відчинений.

Мій буди́нок для вас за́вжди́ відчи́нений.


Я зупинився в нерішучості.

Я зупини́вся в нерішу́чості.


Він знов махнув рукою і звісив голову.

Він знов махну́в руко́ю і зві́сив го́лову.


Грімо задовольнився тим, що пальцем вказав на Д'Артаньяна.

Грі́мо задовольни́вся тим, що па́льцем вказа́в на Д'Артаньяна.


— Володю! — сказала вона, зупиняючися в дверях.

— Воло́дю! — сказа́ла вона́, зупиня́ючися в две́рях.


Стокард став навколюшки й почав роздивлятися крізь барикади.

Стокард став навколюшки й поча́в роздивля́тися крізь барика́ди.


Чіпці були готові.

Чіпці́ були́ гото́ві.


Джекоб плюхнув на землю.

Джекоб плю́хнув на зе́млю.


Тут Кент почув скрип саней, що їхали мокрим снігом.

Тут Кент почу́в скрип сане́й, що ї́хали мо́крим сні́гом.


— Так здалося й мені, пане, дарма що він мав улесливий вигляд.

— Так здало́ся й мені́, па́не, дарма́ що він мав уле́сливий ви́гляд.


Я піду тепер за вами хоч на край світа.

Я піду́ тепе́р за вами хоч на край сві́та.


Знахур, — дурень, вибрав не те, що треба.

Знаху́р, — ду́рень, ви́брав не те, що тре́ба.


Яж весь вік оттут.

Яж весь вік отту́т.


Десантні війська спускалися до моря.

Деса́нтні війська́ спуска́лися до мо́ря.


У руках у неї була нова записка міледі.

У рука́х у не́ї була́ нова́ запи́ска міле́ді.


Спершись на лікоть, відкрив скриньку, де були набої й поглянув туди.

Спе́ршись на лі́коть, відкри́в скри́ньку, де були́ набо́ї й погля́нув туди́.


Довго переховувалися по ріжних місцях і нарешті пристали до добровольців.

До́вго перехо́вувалися по рі́жних місця́х і наре́шті приста́ли до доброво́льців.


Ви добре знаєте це, мілорде.

Ви до́бре зна́єте це, мілорде.


— Візьміть, мій дорогий, впишіть своє ім'я й будьте добрий начальник для мене.

— Візьмі́ть, мій дороги́й, впиші́ть своє́ ім'я́ й бу́дьте до́брий нача́льник для мене́.


За десять хвилин прийшов Фелтон.

За де́сять хвили́н прийшо́в Фелтон.


Отака в світі правда!

Отака́ в сві́ті пра́вда!


Роздивляючись на своїх товаришів, він спіткав надзвичайно виразний погляд Атоса.

Роздивля́ючись на свої́х това́ришів, він спітка́в надзвича́йно вира́зний по́гляд Атоса.


— Не відмовляйтесь! Признавайтесь! — настоювала міледі.

— Не відмовля́йтесь! Признава́йтесь! — насто́ювала міле́ді.


Він рішив протягом всієї ночи ані на хвилину не змикати очей.

Він ріши́в про́тягом всіє́ї ночи ані́ на хвили́ну не змика́ти оче́й.


Головні факти, наведені нижче, оповідав він сам.

Головні́ фа́кти, наве́дені ни́жче, оповіда́в він сам.


— Скажіть, здається, ви не дуже любите палаци? — запитав він.

— Скажі́ть, здає́ться, ви не ду́же лю́бите пала́ци? — запита́в він.


— Чого ти, Лесю, наче ховаєшся од мене? — каже він їй раз, піймавши її за руку.

— Чого́ ти, Ле́сю, на́че хова́єшся од мене́? — ка́же він їй раз, пійма́вши її за ру́ку.


До того ж будьте спокійні, ми потрапимо до Лондону не всі.

До того́ ж бу́дьте спокі́йні, ми потра́пимо до Ло́ндону не всі.


За чотири години, точно виконуючи інструкції, він був у Невшателі.

За чоти́ри годи́ни, то́чно вико́нуючи інстру́кції, він був у Невшателі.


Я пройшов важку школу, і здається, навчився в ній дечого.

Я пройшо́в важку́ шко́лу, і здає́ться, навчи́вся в ній дечого.


Шрам так і загорівсь.

Шрам так і загорі́всь.


Неможна було гаяти часу.

Немо́жна було́ га́яти ча́су.


Давні рахунки замкнені, давні рани загоєні.

Да́вні раху́нки за́мкнені, да́вні ра́ни заго́єні.


— Нехай же наші сльози упадуть на голову нашому ворогу!

— Неха́й же на́ші сльо́зи упаду́ть на го́лову на́шому во́рогу!


— Так! — відповів незнайомий.

— Так! — відпові́в незнайо́мий.


Вандерліп кинувся за Фредою.

Вандерліп ки́нувся за Фредою.


Розмовляла вона мало, та й то здебільшого про країну й погоду.

Розмовля́ла вона́ ма́ло, та й то здебі́льшого про краї́ну й пого́ду.


Я, що сили, підганяв собак, йшов від ранку до ночи.

Я, що си́ли, підганя́в соба́к, йшов від ра́нку до ночи.


Юнак пригорнув її до себе.

Юна́к пригорну́в її до себе́.


Короля вони знали здавна, а тому не дуже турбувалися.

Короля́ вони́ зна́ли зда́вна, а тому́ не ду́же турбува́лися.


На хвилину між двома бесідниками запанувала глибока мовчанка.

На хвили́ну між двома́ бе́сідниками запанува́ла глибо́ка мовча́нка.


Він рванувся і ніж лишився в тілі.

Він рванувся і ніж лиши́вся в ті́лі.


Друге ясне вражіння.

Дру́ге я́сне́ вражі́ння.


— Якась пані в передпокою.

— Яка́сь па́ні в передпоко́ю.


І так воно йшло далі.

І так воно́ йшло да́лі.


Але що ж робити? Бачу, що рада розумна, та й іду.

Але́ що ж роби́ти? Ба́чу, що ра́да розу́мна, та й іду́.


— Та рана? Але вона майже цілком загоїлася.

— Та ра́на? Але́ вона́ ма́йже цілко́м заго́їлася.


Міледі впала на стілець і простягла руки, немов заклинаючи цю жахливу появу.

Міле́ді впа́ла на стіле́ць і простягла́ ру́ки, немо́в заклина́ючи цю жахли́ву поя́ву.


Я примусом візьму тебе і повезу на Вкраїну.

Я при́мусом візьму́ тебе́ і повезу́ на Вкраї́ну.


Він горнув молоду жінку до себе й зазирав їй в очі.

Він горну́в молоду́ жі́нку до себе́ й зазира́в їй в о́чі.


— Померла? — повторив кардинал, не понявши віри своїм вухам.

— Поме́рла? — повтори́в кардина́л, не поня́вши ві́ри своїм́́́ ву́хам.


— Ми билися в заклад, що перебудемо одну годину, а залишалися тут півтори.

— Ми били́ся в за́кла́д, що перебу́демо одну́ годи́ну, а залиша́лися тут півтори́.


Листок із телеграмою.

Листо́к із телегра́мою.


В усякому разі не за те, що виступав, принаймні свідомо, проти пана кардинала.

В уся́кому ра́зі не за те, що виступа́в, прина́ймні свідо́мо, про́ти па́на кардина́ла.


Ось слухай лишень, братику, який мені сон сьогодні перед світом снився.

Ось слу́хай лише́нь, бра́тику, яки́й мені́ сон сього́дні пе́ред сві́том сни́вся.


— Ви давно не грали?

— Ви давно́ не гра́ли?


Я служитиму перед очима вашої еміненції.

Я служи́тиму пе́ред очи́ма ва́шої еміне́нції.


Повикопували в землі здоровеннії печі, запалили огні.

Повико́пували в землі́ здорове́ннії пе́чі, запали́ли огні́.


Тої ж хвилини на сходах розлігся дзвін острог та голоси кількох людей.

То́ї ж хвили́ни на схо́дах розлі́гся дзвін остро́г та голоси́ кілько́х люде́й.


Там, де вони щойно промчали, лід уже ломався і вивертався до гори крижинами.

Там, де вони́ що́йно промча́ли, лід уже́ лома́вся і виверта́вся до гори́ крижи́нами.


Вкінці Едмунд отворив очі й сів.

Вкінці́ Едму́нд отвори́в о́чі й сів.


Спогади про них були неприємні.

Спо́гади про них були́ неприє́мні.


Тепер їм довелось зазнати доброї біди в цій країні.

Тепе́р їм довело́сь зазна́ти до́брої біди́ в цій краї́ні.


Міледі зачинила вікно, загасила лямпу й лягла в ліжко, як порадив їй Фелтон.

Міле́ді зачини́ла вікно́, загаси́ла ля́мпу й лягла́ в лі́жко, як пора́див їй Фелтон.


— Скільки патронів?

— Скі́льки патро́нів?


Ми полягали спати.

Ми поляга́ли спа́ти.


Чи не наготовив він за для мене, замісць помочі, довічну неволю або й смерть!

Чи не нагото́вив він за для мене́, замісць по́мочі, дові́чну нево́лю або́ й смерть!


Це з легким серцем могли би зробити оті бородаті, одчайдушні мандрівники.

Це з легки́м се́рцем могли́ би зроби́ти оті́ борода́ті, одчайду́шні мандрівники́.


Бонасьє підійшов до дверей кімнати Д'Артаньяна й постукав.

Бонасьє́ підійшо́в до двере́й кімна́ти Д'Артаньяна й посту́кав.


То й реєстровим чи городовим козакам було тісно.

То й реєстро́вим чи городови́м козака́м було́ ті́сно.


Ти сам говорив мені це тоді.

Ти сам говори́в мені́ це тоді́.


Потім високий чоловік жестом запропонував мушкетерові ввійти.

По́тім висо́кий чолові́к же́стом запропонува́в мушкете́рові ввійти́.


І Староміський справді підписався.

І Староміський спра́вді підписа́вся.


Тепер уже не грав зі мною комедії, говорив по щирості.

Тепе́р уже́ не грав зі мно́ю коме́дії, говори́в по щи́рості.


Незабаром инші люди, сила силенна людей, поспішать, щоб захопити ту копальню.

Незаба́ром инші лю́ди, си́ла силе́нна люде́й, поспіша́ть, щоб захопи́ти ту копа́льню.


Сусідні селяни раків не їли, то й плодились вони собі спокійно.

Сусі́дні селя́ни ра́ків не ї́ли, то й плоди́лись вони́ собі́ спокі́йно.


— Чи не думаєте ви триматися проти цілого полку? — спитав Портос.

— Чи не ду́маєте ви трима́тися про́ти ці́лого по́лку? — спита́в Портос.


Ось ми й в таборі.

Ось ми й в та́борі.


Інстинкт сильніший від волі, раса могутніша від вас! Підемо, Дейвіде, підемо.

Інсти́нкт сильні́ший від во́лі, ра́са могу́тніша від вас! Пі́демо, Дейвіде, пі́демо.


І просіть, щоб вас запровадив до поліцмайстра, якого ви попросите особисто.

І просі́ть, щоб вас запрова́див до поліцмайстра, яко́го ви попро́сите особи́сто.


Кріпилась однак же, сердешна, сидючи за столом.

Кріпи́лась одна́к же, серде́шна, си́дючи за столо́м.


Поживете трохи в мене, поки все це розвіється.

Поживете́ тро́хи в мене́, по́ки все це розві́ється.


Одночасно й гуркіт ущух.

Одноча́сно й гу́ркіт ущу́х.


Сам своїх слів не чую.

Сам свої́х слів не чу́ю.


Недалеко від Фремеля хмара розгуркоталася.

Недале́ко від Фремеля хма́ра розгуркота́лася.


Голос дзвоника, це був наш умовлений сигнал.

Го́лос дзво́ника, це був наш умо́влений сигна́л.


І він, увесь тремтячи, знов лягає на своє ліжко і заходиться кашлем.

І він, уве́сь тремтячи́, знов ляга́є на своє́ лі́жко і захо́диться ка́шлем.


— Проти води.

— Про́ти во́ди.


Гадала, що до неї.

Гада́ла, що до не́ї.


Я помираю від хвилювання.

Я помира́ю від хвилюва́ння.


Ян раптом зворухнувся, й знову почався бойовий квартет.

Ян ра́птом зворухну́вся, й зно́ву поча́вся бойови́й кварте́т.


вашу збрую, потім свою.

ва́шу збру́ю, по́тім свою́.


— Чи знаєте ви ту особу, що її викрала.

— Чи зна́єте ви ту осо́бу, що її ви́крала.


— Згадай, Томмі, згадай про мою перинку.

— Згада́й, Томмі, згада́й про мою́ пери́нку.


— А пощо треба? Так вам вона сподобалася?

— А пощо тре́ба? Так вам вона́ сподо́балася?


Вони швидко наздогнали цього шляхтича.

Вони́ шви́дко наздогна́ли цього́ шля́хтича.


— Він і сам їх не має.

— Він і сам їх не ма́є.


Тинялися геть усюди, — приручені вовки, та й годі.

Тиня́лися геть усю́ди, — приру́чені вовки́, та й го́ді.


— Лист, — сказав юнак.

— Лист, — сказа́в юна́к.


Зигмунд, нахиливши голову, гладив собаку.

Зи́гмунд, нахили́вши го́лову, гла́див соба́ку.


— Тут із нами у Гвинтовки,— каже Петро.

— Тут із нами у Гвинтовки,— ка́же Петро́.


Розгрібши сніг, трохи просунув голову й плечі під шатро.

Розгрі́бши сніг, тро́хи просу́нув го́лову й пле́чі під шатро́.


— Чи маєш ти бога взагалі?

— Чи ма́єш ти бо́га взагалі́?


— Вашому панові, — сказала вона.

— Ва́шому па́нові, — сказа́ла вона́.


І дійсно, то були Плянше та Грімо.

І ді́йсно, то були́ Пля́нше та Грі́мо.


Прощай, пане князю.

Проща́й, па́не кня́зю.


Ви сами сказали, що мої вороги затягли мене в пастку.

Ви сами́ сказа́ли, що мої́ вороги́ затягли́ мене́ в па́стку.


Для вас усе невідомо.

Для вас усе́ невідо́мо.


Він низько вклонився й відійшов.

Він ни́зько вклони́вся й відійшо́в.


Оповідаючи всім про те, що сталося, він лютував проти білих тварин.

Оповіда́ючи всім про те, що ста́лося, він лютува́в про́ти бі́лих твари́н.


Я досягла своєї мети.

Я досягла́ своє́ї мети́.


Я стратив пам'ять.

Я стра́тив па́м'ять.


З вуст Д'Артаньяна вихопився вигук подиву і обурення.

З вуст Д'Артаньяна ви́хопився ви́гук по́диву і обу́рення.


Тут чоловіки завжди так поводяться.

Тут чоловіки́ за́вжди́ так пово́дяться.


— Скоротіло таки панувати.

— Скороті́ло таки́ панува́ти.


Після третього вдара шляхтич впав, як колода.

Пі́сля тре́тього вда́ра шля́хтич впав, як коло́да.


— Ви — пан Д'Артаньян.

— Ви — пан Д'Артаньян.


Міледі почула ці слова, і промінь надії промайнув у неї в серці.

Міле́ді почу́ла ці слова́, і про́мінь наді́ї промайну́в у не́ї в се́рці.


Кардинал кинув повіддя конюшому, а мушкетери прив'язали свої коні до віконниці.

Кардина́л ки́нув пові́ддя коню́шому, а мушкете́ри прив'яза́ли свої́ ко́ні до віко́нниці.


Секретар вклонився й подався виконувати доручення.

Секрета́р вклони́вся й пода́вся вико́нувати дору́чення.


Я вийду переможцем.

Я ви́йду перемо́жцем.


Я колись то мало не вчепив її в сак, але боявся, щоб не продерла.

Я коли́сь то ма́ло не вчепи́в її в сак, але́ боя́вся, щоб не проде́рла.


— Я кажу вам це, пане, щоб ви були обережніші.

— Я кажу́ вам це, па́не, щоб ви були́ обережніші.


Атос же не повернув навіть голови.

Атос же не поверну́в на́віть голови́.


Грімо звівся на ноги, неначе був на пружині.

Грі́мо зві́вся на но́ги, нена́че був на пружи́ні.


— Ви маєте рацію, Тревій.

— Ви ма́єте ра́цію, Тревій.


Вона не змагалася.

Вона́ не змага́лася.


Ось скоро дівчина приїде сюди, щоб одружитися зі мною.

Ось ско́ро ді́вчи́на приї́де сюди́, щоб одружи́тися зі мно́ю.


— Що ж оце ти сказав, мій синочку?

— Що ж оце́ ти сказа́в, мій сино́чку?


— Здасться? — каже, ідучи мимо, батько Пугач.

— Зда́сться? — ка́же, ідучи́ ми́мо, ба́тько Пу́гач.


Петро мій мов удруге на світ народивсь.

Петро́ мій мов удру́ге на світ народи́всь.


Зигмунд покивав головою.

Зи́гмунд покива́в голово́ю.


Найбільший натовп збірався біля Оперного будинку.

Найбі́льший на́товп збіра́вся бі́ля О́перного буди́нку.


— Це мене не обходить.

— Це мене́ не обхо́дить.


А, проте, чому ж не йдуть ці волоцюги?

А, проте́, чому́ ж не йдуть ці волоцю́ги?


Д'Артаньян попрощався з міледі й пішов з вітальні найщасливішим з людей.

Д'Артаньян попроща́вся з міле́ді й пішо́в з віта́льні найщасли́ві́шим з люде́й.


Якщо попливете за водою, то зустрінете росіян.

Якщо́ попливете́ за водо́ю, то зустрі́нете росія́н.


Ось ви обидва гарні хазяї, ви не те, що я.

Ось ви оби́два га́рні хазя́ї́, ви не те, що я.


— Заспокойся, доне моя.

— Заспоко́йся, до́не моя́.


Жваво й весело верталося козацтво до своїх хат.

Жва́во й ве́село верта́лося коза́цтво до свої́х хат.


— Кажіть, хто був цей чоловік? — вигукнув офіцер.

— Кажі́ть, хто був цей чолові́к? — ви́гукнув офіце́р.


— Гаразд, монсеньєр, а далі?

— Гара́зд, монсеньє́р, а да́лі?


Він показав на річку.

Він показа́в на рі́чку.


З'явилися ви, і вона стала щаслива.

З'яви́лися ви, і вона́ ста́ла щасли́ва.


Хотіла кричати, та щось у горлі здавило.

Хоті́ла крича́ти, та щось у го́рлі здави́ло.


Одно слово, ви — мужчина.

Одно́ сло́во, ви — мужчи́на.


Оця їхня байдужість страшенно обурила Гічкока.

Оця́ ї́хня байду́жість страше́нно обу́рила Гічко́ка.


— Що це неможливо, бо вас нема вдома, як він міг бачити й сам.

— Що це неможли́во, бо вас нема́ вдо́ма, як він міг ба́чити й сам.


В темну могилу.

В те́мну моги́лу.


Ця дитина — єдиний спадкоємець лорда Вінтера, якщо лорд не одружиться.

Ця дити́на — єди́ний спадкоє́мець ло́рда Вінтера, якщо́ лорд не одру́житься.


— Мундири ґвардійців пана кардинала.

— Мунди́ри ґварді́йців па́на кардина́ла.


Зовнішнє повітря тиснуло тепло до гори.

Зо́внішнє пові́тря ти́снуло тепло́ до гори́.


Скажи, будь ласка!

Скажи́, будь ла́ска!


— Залишайтеся тут.

— Залиша́йтеся тут.


— Ох, голово ти моя мила! — каже Сомко.

— Ох, го́лово ти моя́ ми́ла! — ка́же Сомко.


Він стиха застогнав, що можна було взяти за останнє зідхання, і зомлів.

Він стиха засто́гнав, що мо́жна було́ взя́ти за оста́ннє зідха́ння, і зомлі́в.


Не будемо й крові наших вояків даремно проливати.

Не бу́демо й кро́ві на́ших воякі́в даре́мно пролива́ти.


Я сказав голосніше.

Я сказа́в голосні́ше.


— За декілька льє від кордону Ельзаса й Лотарингії.

— За де́кілька льє від кордо́ну Ельзаса й Лотари́нгії.


А тепер, по троьх роках розлуки, що скажеш?

А тепе́р, по троьх ро́ка́х розлу́ки, що ска́жеш?


Вони всі про вас забудуть через місяць, а може й того менше.

Вони́ всі про вас забу́дуть че́рез мі́сяць, а мо́же й того́ ме́нше.


В таких хвилях та сукня дає мені живий доказ моєї тотожности.

В таки́х хви́лях та су́кня дає́ мені́ живи́й до́каз моє́ї тотожности.


— Ну, тепер, братчики, нам своя воля.

— Ну, тепе́р, бра́тчики, нам своя́ во́ля.


Я підвів очі і глянув на нього.

Я підві́в о́чі і гля́нув на нього.


Згодом вони сами признавались, що недооцінювали цю чорнооку дочку Аврори.

Зго́дом вони́ сами́ признава́лись, що недооці́нювали цю чорноо́ку дочку́ Авро́ри.


Ти розумієш, що тут йдеться про життя чи смерть.

Ти розумі́єш, що тут йде́ться про життя́ чи смерть.


Почуття волі обхопило всю істоту молодої жінки.

Почуття́ во́лі обхопи́ло всю істо́ту молодо́ї жі́нки.


Да й обнявсь і поцілосавсь із Шрамом, як із рідним братом.

Да й обня́всь і поцілоса́всь із Шра́мом, як із рі́дним́́ бра́том.


Була чудова місячна ніч.

Була́ чудо́ва мі́сячна ніч.


Вона, всміхаючись, відповіла.

Вона́, всміха́ючись, відповіла́.


Судно міледі стало на рейді.

Судно́ міле́ді ста́ло на ре́йді.


Але на дверях враз спинився.

Але́ на две́рях враз спини́вся.


Ідуть чимраз у глибшу воду, а батько знай шепче та напучує сина.

Іду́ть чимра́з у гли́бшу воду́, а ба́тько знай ше́пче та напу́чує си́на.


— Ще раз вертайся за гарматами! — одгукнув Довбня.

— Ще раз верта́йся за гарма́тами! — одгукну́в До́вбня.


Щохвилини пані Бонасьє чекала, що міледі повернеться, а міледі не з'являлася.

Щохвили́ни па́ні Бонасьє чека́ла, що міле́ді поверне́ться, а міле́ді не з'явля́лася.


Що тілько в піснях виспівують про те коханнє, усе вона складала у своєму серці.

Що ті́лько в пісня́х виспі́вують про те коха́ннє, усе́ вона́ склада́ла у своє́му се́рці.


Я чув про це своїми власними вухами.

Я чув про це свої́ми вла́сними ву́хами.


Дайте мені спокій.

Да́йте мені́ спо́кій.


Так, розпитуючись да розмовляючи, і не зчулись, як настала обідня година.

Так, розпи́туючись да розмовля́ючи, і не зчу́лись, як наста́ла обі́дня годи́на.


— Та цього Д'Артаньяна?

— Та цього́ Д'Артаньяна?


Мускетон і Грімо вели міледі до річки.

Мускето́н і Грі́мо вели́ міле́ді до рі́чки.


— Пані Бонасьє сьогодні не вільна, — серйозним тоном відповів чоловік.

— Па́ні Бонасьє сього́дні не ві́льна, — серйо́зним то́ном відпові́в чолові́к.


Раптом він почув, як відсувають засув і пройнятий жахом, схопився з ліжка.

Ра́птом він почу́в, як відсува́ють за́сув і про́йнятий жа́хом, схопи́вся з лі́жка.


Одну мить, що тривала цілу вічність, дивився він в її обличчя.

Одну́ мить, що трива́ла ці́лу ві́чність, диви́вся він в її обли́ччя.


На другий день принесли панові буквар і він став учити Йоська читати.

На дру́гий день принесли́ па́нові буква́р і він став учи́ти Йоська чита́ти.


Д'Артаньян цікаво глянув на міледі.

Д'Артаньян ціка́во гля́нув на міле́ді.


— Мерзотник! — скрикнула міледі.

— Мерзо́тник! — скри́кнула міле́ді.


— А то чому!

— А то чому́!


Палаючий вогонь, червоне залізо, залізо ката, тавро на лівому плечі.

Пала́ючий вого́нь, черво́не залі́зо, залі́зо ка́та, тавро́ на лі́вому плечі́.


Від трьох тижнів ані одного чіпця не продав.

Від трьох ти́жнів ані́ одного́ чіпця́ не прода́в.


Цю ніч він ночував у таборі.

Цю ніч він ночува́в у та́борі.


А це було головне.

А це було́ головне́.


Рід пана Івана Гречки в мужеському коліні урвався.

Рід па́на Іва́на Гре́чки в му́жеському колі́ні урва́вся.


Тепер же починаймо.

Тепе́р же почина́ймо.


Це скидалося на дуель, і Д'Артаньян потроху приходив до пам'яті.

Це скида́лося на дуе́ль, і Д'Артаньян потро́ху прихо́див до па́м'яті.


Ти вільна порушити умову, бо вона не вільна, а примусова.

Ти ві́льна пору́шити умо́ву, бо вона́ не ві́льна, а примусо́ва.


— А де ж Сомко?

— А де ж Сомко́?


Міледі почула, як душа її сповняється пекельної радости.

Міле́ді почу́ла, як душа́ її сповня́ється пеке́льної радости.


По перших же словах міледі повернулася й здивовано глянула на молодого чоловіка.

По пе́рших же слова́х міле́ді поверну́лася й здиво́вано гля́нула на молодо́го чолові́ка.


Мій батько сам там був, дак розказував.

Мій ба́тько сам там був, дак розка́зував.


Вона не відповідала.

Вона́ не відповіда́ла.


— От і спасибі! То лагодься в дорогу, позавтра їдемо.

— От і спаси́бі! То ла́годься в доро́гу, поза́втра ї́демо.


Герінгтон наддав ходу.

Герінгтон надда́в хо́ду.


Через день пан Андрій із Корнієм Онофрієвичом вирушили додому.

Че́рез день пан Андрі́й із Корнієм Онофрієвичом ви́рушили додо́му.


— Вона, мабуть, подалась до Лювру.

— Вона́, ма́бу́ть, подала́сь до Лювру.


Остались наші прочанки тілько з Василем Невольником.

Оста́лись на́ші проча́нки ті́лько з Василе́м Нево́льником.


Та й усе навкруги було мертве.

Та й усе́ навкруги́ було́ ме́ртве.


Був то віддих жіночий.

Був то ві́ддих жіно́чий.


На той час майже цілком розвидніло.

На той час ма́йже цілко́м розви́дніло.


— Аякже, жид.

— Ая́кже, жид.


Вона увійшла, несучи замовлені коньяки.

Вона́ увійшла́, несучи́ замо́влені коньяки́.


Тоді він буде до ваших послуг.

Тоді́ він бу́де до ва́ших по́слуг.


Богун сів до столу, змагаючись з своїм почуттям.

Богу́н сів до сто́лу, змага́ючись з свої́м́́́ почуття́м.


Тоді ще козак мало зважав на жіноче серце.

Тоді́ ще коза́к ма́ло зважа́в на жіно́че се́рце.


Бюрко і мармурова дошка комоду були засіяні порожніми пляшками.

Бю́рко і мармуро́ва до́шка комо́ду були́ засі́яні поро́жніми пляшка́ми.


— Я думав, що як я вмру, то найбільшого дурня на світі не стане.

— Я ду́мав, що як я вмру, то найбі́льшого ду́рня на сві́ті не ста́не.


Ах, пане Арамісе, ставайте, будь ласка, поетом.

Ах, па́не Арамісе, става́йте, будь ла́ска, пое́том.


Д'Артаньян не знав Лондона, не розумів жодного англійського слова.

Д'Артаньян не знав Ло́ндона, не розумі́в жо́дного англі́йського сло́ва.


Дійсно тої ж хвилини розляглися чотири постріли.

Ді́йсно то́ї ж хвили́ни розлягли́ся чоти́ри по́стріли.


Матрос з цікавістю почав розглядати рушницю.

Матро́с з ціка́вістю поча́в розгляда́ти рушни́цю.


Але вночі! Вночі щука спить, а видра гуляє.

Але́ вночі́! Вночі́ щу́ка спить, а ви́дра гуля́є.


Назавтра Д'Артаньян прийшов знову.

Наза́втра Д'Артаньян прийшо́в зно́ву.


— Ви чудовий товариш, Д'Артаньяне, — сказав він.

— Ви чудо́вий това́риш, Д'Артаньяне, — сказа́в він.


Тої хвилини почулося тупотіння коня.

То́ї хвили́ни почу́лося тупоті́ння коня́.


Метис обернувся до Гея Стокарда.

Мети́с оберну́вся до Гея Стокарда.


— А чого треба, щоб вас зацікавити?

— А чого́ тре́ба, щоб вас заціка́вити?


Дарма, що раніш покликано ювілера, перший з'явився секретар.

Дарма́, що рані́ш покли́кано ювіле́ра, пе́рший з'яви́вся секрета́р.


Д'Артаньян впізнав кардинала.

Д'Артаньян впізна́в кардина́ла.


Під'їхавши гості під браму, почали грюкати шаблею в цвяхи.

Під'ї́хавши го́сті під бра́му, почали́ грю́кати ша́блею в цвяхи́.


А коли ви видужаєте, я матиму за найбільшу для себе шану стати знову проти вас.

А коли́ ви ви́дужаєте, я ма́тиму за найбі́льшу для себе́ ша́ну ста́ти зно́ву про́ти вас.


Секретар застав Б'юкенгема перед столом в опочивальні.

Секрета́р заста́в Б'юкенгема пе́ред столо́м в опочива́льні.


Звичайно, зняли річ про заарештування бідолахи Бонасьє.

Звича́йно, зняли́ річ про заарештува́ння бідола́хи Бонасьє.


— Не на те, щоб Сомко гетьмановав, а на те, щоб правда узяла верх над кривдою!

— Не на те, щоб Сомко гетьмановав, а на те, щоб пра́вда узя́ла верх над кри́вдою!


Тільки що вершок тої скелі був рівний, мов величезний стіл.

Ті́льки що вершо́к то́ї ске́лі був рі́вний, мов величе́зний стіл.


Плянше був озброєний мушкетом і пістолетом.

Пля́нше був озбро́єний мушке́том і пістоле́том.


Вас обвинувачують в тім, що ви вивідали державні таємниці.

Вас обвинува́чують в тім, що ви ви́відали держа́вні таємни́ці.


Ляхи тоді врозтіч! А я за коня.

Ля́хи тоді́ вро́зтіч! А я за коня́.


Був народ греки, так, примірно, як ми тепер козаки.

Був наро́д гре́ки, так, примі́рно, як ми тепе́р козаки́.


Не спиняйтеся підчас подорожі ані на хвилину.

Не спиня́йтеся пі́дчас по́дорожі ані́ на хвили́ну.


— Їдьмо додому.

— Ї́дьмо додо́му.


Палити, де не було лісів, не було чим.

Пали́ти, де не було́ лісі́в, не було́ чим.


— Може, хочете показати свою відважність проти неозброєної людини?

— Мо́же, хо́чете показа́ти свою́ відва́жність про́ти неозбро́єної люди́ни?


Од щирого серця празниковали.

Од щи́рого се́рця празниковали.


Так ти мені допоможеш? Ти знаєш всякі зілля, то певно знаєш і отрутні.

Так ти мені́ допомо́жеш? Ти зна́єш вся́кі зі́лля, то пе́вно зна́єш і отру́тні.


Ян, втрутивши матроса, пустився сам навтікача.

Ян, втру́тивши матро́са, пусти́вся сам навтікача́.


Ґустав сидів при столику і писав.

Ґустав сиді́в при сто́лику і писа́в.


Офіцер взяв зі столу вказані папери, подав їх і, низько вклонившися, вийшов.

Офіце́р взяв зі сто́лу вка́зані папе́ри, пода́в їх і, ни́зько вклонившися, ви́йшов.


Холод був лютий, сніг глибокий, голод великий.

Хо́лод був лю́тий, сніг глибо́кий, го́лод вели́кий.


Щодо Араміса, то він писав великого листа.

Що́до Араміса, то він писа́в вели́кого листа́.


Правда ж, Портосе, ми їмо коня, та ще, мабуть, з попоною.

Пра́вда ж, Портосе, ми їмо́ коня́, та ще, ма́бу́ть, з попо́ною.


— Е, пане, — відповів Йосько, — те, що досі, то не була глупа історія.

— Е, па́не, — відпові́в Йосько, — те, що до́сі, то не була́ глу́па істо́рія.


Гершко притих, подався, помарнів.

Гершко прити́х, пода́вся, пома́рнів.


— Ну, що? — знов запитав батько по кількох днях.

— Ну, що? — знов запита́в ба́тько по кілько́х днях.


Він сковзнув, розідравши сукню, пройшов навскоси між шкірою та ребрами.

Він сковзну́в, розідра́вши су́кню, пройшо́в навскоси́ між шкі́рою та ре́брами.


Часописи йому давали, а що не міг сам читати, то читали йому.

Часо́писи йому дава́ли, а що не міг сам чита́ти, то чита́ли йому.


Д'Артаньян мовчки вклонився.

Д'Артаньян мо́вчки вклони́вся.


Міледі очима почала шукати чогось круг себе.

Міле́ді очи́ма почала́ шука́ти чого́сь круг себе́.


Приятелі довго сперечались, як писати.

При́ятелі до́вго спереча́лись, як писа́ти.


Мушкетери вклонилися, нахилившись аж до кінських трив.

Мушкете́ри вклони́лися, нахили́вшись аж до кі́нських трив.


Він вважав, що кожному треба давати волю.

Він вважа́в, що ко́жному тре́ба дава́ти во́лю.


— Еге! — закричав отаман.

— Еге́! — закрича́в ота́ман.


— А де папери?

— А де папе́ри?


Гнів кардинала переважав на багато.

Гнів кардина́ла переважа́в на бага́то.


— Чи не дивно це?

— Чи не ди́вно це?


Мандрівники вперто відмовлялися.

Мандрівники́ впе́рто відмовля́лися.


— Отак наші поживились!

— Ота́к на́ші поживи́лись!


Я не дуже ціную своє життя і не боюся смерти.

Я не ду́же ціну́ю своє́ життя́ і не бою́ся смерти.


Дейв Верц, скинувши з себе ведмежу ковдру, підвівся й позіхнув.

Дейв Верц, ски́нувши з себе́ ведме́жу ко́вдру, підві́вся й позіхну́в.


Що це таке? Щука не рушається з місця, але надслухує.

Що це таке́? Щу́ка не руша́ється з мі́сця, але́ надслу́хує.


— Мов якийсь демон глузує з людської віри, з людського сподівання.

— Мов яки́йсь де́мон глузу́є з лю́дсько́ї ві́ри, з лю́дсько́го сподіва́ння.


Марина відкинулася назад ридвану.

Мари́на відки́нулася наза́д ридва́ну.


Ніхто не знає, що з нею сталося.

Ніхто́ не зна́є, що з не́ю ста́лося.


Лише ви один не вмієте дочекати до остаточної весняної промивки.

Лише́ ви оди́н не вмі́єте дочека́ти до остато́чної весня́но́ї проми́вки.


З свого боку і Араміс побачив Д'Артаньяна.

З свого́ бо́ку і Араміс поба́чив Д'Артаньяна.


— А то певно неправда була? — втрутив знов хтось збоку.

— А то пе́вно непра́вда була́? — втру́тив знов хтось збо́ку.


Вже йшли сигнали, що поїзд рушив із Каменоброду.

Вже йшли сигна́ли, що по́їзд ру́шив із Каменоброду.


Я вдова бусурмана.

Я вдова́ бусурмана.


Черевань тобі був рад, що Шрам повеселішав, і все тілько вигукував за кубком.

Черева́нь тобі́ був рад, що Шрам повеселі́шав, і все ті́лько вигу́кував за ку́бком.


— Я побачу короля сьогодні увечорі, але вас не раджу навертатись йому на вічі.

— Я поба́чу короля́ сього́дні увечорі, але́ вас не ра́джу наверта́тись йому на ві́чі.


Власне мав я по полудні з ними до Дрогобича рушати.

Вла́сне мав я по полу́дні з ними до Дрого́бича руша́ти.


— Добре, ви як раз знайдете, що шукаєте, але хочу вас попередити.

— До́бре, ви як раз зна́йдете, що шука́єте, але́ хо́чу вас попере́дити.


Вона йшла з ринку.

Вона́ йшла з ри́нку.


За мене зчинилася бійка.

За мене́ зчини́лася бі́йка.


Я сиджу біля нього.

Я сиджу́ бі́ля нього.


Сільські хлопці були ліпші для мене.

Сільські́ хло́пці були́ лі́пші для мене́.


— Поцілуйте мене! — промовила вона тихо, прояснівши на лиці.

— Поцілу́йте мене́! — промо́вила вона́ ти́хо, проясні́вши на лиці́.


Цим словом вона зупинила Вандерліпа.

Цим сло́вом вона́ зупини́ла Вандерліпа.


Роздумуючи про це, він ішов далі.

Розду́муючи про це, він ішо́в да́лі.


Потім знову схилила голову на руку, задумливо дивлячись на Вандерліпа.

По́тім зно́ву схили́ла го́лову на ру́ку, заду́мливо ди́влячись на Вандерліпа.


Якщо оце затягання справи подобалося йому, то й їй воно було до вподоби.

Якщо́ оце́ затяга́ння спра́ви подо́балося йому, то й їй воно́ було́ до вподо́би.


В плесі тихо.

В пле́сі ти́хо.


Був це правдивий арештанський літопис.

Був це правди́вий арешта́нський літо́пис.


Уїхали в місто.

Уї́хали в мі́сто.


Д'Артаньян був самотній серед ґвардійців, бо приятелював з мушкетерами.

Д'Артаньян був само́тній се́ред ґварді́йців, бо приятелюва́в з мушкете́рами.


Скінчивши ґімназію, господарює тепер, тобто батькові помагає.

Скінчи́вши ґімназію, господарю́є тепе́р, то́бто ба́тькові помага́є.


Пощастило йому так добре стати, що через козацькі голови усе було видно.

Пощасти́ло йому так до́бре ста́ти, що че́рез коза́цькі го́лови усе́ було́ ви́дно.


Так, їх було безліч.

Так, їх було́ бе́зліч.


І будьте спокійні! Якщо вино нам не сподобається, ми пошлемо по інше.

І бу́дьте спокі́йні! Якщо́ вино́ нам не сподо́бається, ми пошлемо́ по і́нше.


Офіцер скочив на набережну й запропонував міледі руку.

Офіце́р ско́чив на на́бережну й запропонува́в міле́ді ру́ку.


Бонасьє пішов, а вона поринула в міркування.

Бонасьє́ пішо́в, а вона́ пори́ну́ла в міркува́ння.


Незабаром журбу заступила лють.

Незаба́ром журбу́ заступи́ла лють.


Я приймаю вашу пропозицію.

Я прийма́ю ва́шу пропози́цію.


Приятелі весело перезирнулися.

При́ятелі ве́село перезирну́лися.


Два дні ніхто не знав, що з нею сталося, і все припинилося.

Два дні ніхто́ не знав, що з не́ю ста́лося, і все припини́лося.


Це обличчя мало на собі невиразні сліди старовинної монгольської крови.

Це обли́ччя ма́ло на собі́ невира́зні сліди́ старови́нної монго́льської кро́ви.


— Та що ж я можу зробити? — зашарився Араміс.

— Та що ж я мо́жу зроби́ти? — зашари́вся Араміс.


— Як довіряють листа дуплу дерева, крилу голуба чи нашийникові собаки.

— Як довіря́ють листа́ дуплу дере́ва, крилу́ го́луба чи наши́йникові соба́ки.


Коло воріт він спіткався із служницею.

Ко́ло ворі́т він спітка́вся із служни́цею.


Умовившись, де вони стрінуться, незнайомий пішов.

Умо́вившись, де вони́ стрі́нуться, незнайо́мий пішо́в.


Міледі стала на крісло й вся висунулася у вікно.

Міле́ді ста́ла на крі́сло й вся ви́сунулася у вікно́.


Д'Артаньян заскреготів зубами.

Д'Артаньян заскреготі́в зуба́ми.


Одбули ми дурне мужицтво, одбули міщан, одбули й старих дундуків.

Одбули ми дурне́ мужи́цтво, одбули міща́н, одбу́ли й стари́х дундукі́в.


За них, як і за всю свою особу, він дуже дбав.

За них, як і за всю свою́ осо́бу, він ду́же дбав.


Знов мене там стали за папери питати.

Знов мене́ там ста́ли за папе́ри пита́ти.


А з боків усе нові.

А з бокі́в усе́ нові́.


Отож він сидів мовчазний, схиливши голову.

Ото́ж він сиді́в мовчазни́й, схили́вши го́лову.


Серце підказало мені те, що підтвердили й ви особисто.

Се́рце підказа́ло мені́ те, що підтве́рдили й ви особи́сто.


— О, ні, ваша ясновельможність! Це не чорт, — зневажливо промовив коршмар.

— О, ні, ва́ша ясновельмо́жність! Це не чорт, — знева́жливо промо́вив коршма́р.


Іноді в такій хвилі мене всього обдасть морозом.

І́ноді в такі́й хви́лі мене́ всьо́го обда́сть моро́зом.


— Як то за мої чіпці?

— Як то за мої́ чіпці́?


Кардинал, прочитавши ці два рядки, глибоко замислився, але паперу не повернув.

Кардина́л, прочита́вши ці два рядки́, гли́бо́ко зами́слився, але́ папе́ру не поверну́в.


Ви ж знаєте, що нам, справжнім християнам, заборонено брехати.

Ви ж зна́єте, що нам, спра́вжнім христия́нам, заборо́нено бреха́ти.


Плянше подався до вулиці Голубника, а Д'Артаньян на вулицю Феру.

Пля́нше пода́вся до ву́лиці Голубника́, а Д'Артаньян на ву́лицю Фе́ру.


Окаянна сірома нишпорить усюди по Вкраїні да баламутить голови поспільству.

Окая́нна сіро́ма ни́шпорить усю́ди по Вкраї́ні да баламу́тить го́лови поспі́льству.


Він ще не відісланий.

Він ще не віді́сланий.


— А, чорт! — вихопилося в Д'Артаньяна.

— А, чорт! — ви́хопилося в Д'Артаньяна.


Всі запирають у собі дух.

Всі запира́ють у собі́ дух.


— Ти так слугувала своєму володареві? Відтяти їй голову мечем!

— Ти так слугува́ла своє́му воло́даре́ві? Відтя́ти їй го́лову мече́м́!


Да одчинивши дідусь у пасіку хвірточку, і повів Шрама попід деревом.

Да одчини́вши діду́сь у па́сіку хві́рточку, і пові́в Шра́ма попі́д де́ревом.


Будемо говорити про щось інше.

Бу́демо говори́ти про щось і́нше.


Трохи осторонь стояла Джой Моліно.

Тро́хи о́сторонь стоя́ла Джой Моліно.


— У нас нема єґомостя.

— У нас нема́ єґомостя.


Коло четвертої рано приїхав лікар.

Ко́ло четве́ртої ра́но приї́хав лі́кар.


— Та я ж вам уже казав, що її викрадено.

— Та я ж вам уже́ каза́в, що її ви́крадено.


Я саме лагодився випити маленьку скляночку, коли Фуро сказав, що мене кличуть.

Я са́ме ла́годився ви́пити мале́ньку скля́ночку, коли́ Фуро сказа́в, що мене́ кли́чуть.


З цими словами він витяг власну хусточку, теж елеґантну, з тонкого батисту.

З ци́ми слова́ми він ви́тяг вла́сну ху́сточку, теж елеґа́нтну, з тонко́го бати́сту.


— Я прокинувся в шпиталю.

— Я проки́нувся в шпита́лю.


Стояв зачудований, назад відкинувши голову.

Стоя́в зачудо́ваний, наза́д відки́нувши го́лову.


— Марш, злодію, з вікна! — верескнув до Йоська.

— Марш, зло́дію, з вікна́! — верескну́в до Йоська.


— Я здобув тебе мечем у бойовищі з Хамамбетом мурзою.

— Я здобу́в тебе́ мече́м́ у бойови́щі з Хамамбетом мурзою.


— Оддайте мені рекомендаційного листа! — кричав Д'Артаньян.

— Одда́йте мені́ рекомендаці́йного листа́! — крича́в Д'Артаньян.


Це мене вона назвала тим романтичним іменем.

Це мене́ вона́ назва́ла тим романти́чним і́менем.


А проте й тут пішло досить легко.

А проте́ й тут пішло́ до́сить ле́гко.


Сам Брюховецький стояв у голубому жупані перед своїх запорожців.

Сам Брюхове́цький стоя́в у голубо́му жупа́ні пе́ред свої́х запоро́жців.


— І це робота кардинала.

— І це робо́та кардина́ла.


Віз з труною наблизився.

Віз з труно́ю набли́зився.


Ну, а ви, дорогий Д'Артаньяне, як себе маєте?

Ну, а ви, дороги́й Д'Артаньяне, як себе́ ма́єте?


Він узяв сокиру й гострим кінцем почав розважувати зуби.

Він узя́в соки́ру й го́стрим кінце́м поча́в розва́жувати зу́би.


Ха, ха, ха! Ха, ха, ха!

Ха, ха, ха! Ха, ха, ха!


Нехай так пропадає всяка турбота! Бреннь! І раптом гаснуть світла.

Неха́й так пропада́є вся́ка турбо́та! Бреннь! І ра́птом га́снуть сві́тла.


Вже восьма вибила.

Вже во́сьма ви́била.


Треба було дістатись ще до Лондону.

Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.


Ледве встиг він сховатися, як задеренчав дзвоник.

Ле́две встиг він схова́тися, як задеренчав дзво́ник.


Та минув тиждень, минув другий, ба місяць і два місяці інструкція не приходила.

Та мину́в ти́ждень, мину́в дру́гий, ба мі́сяць і два місяці́ інстру́кція не прихо́дила.


— Ідіть, покличте лорда Вінтера, — порадив Фелтон.

— Іді́ть, покли́чте ло́рда Вінтера, — пора́див Фелтон.


Б'юкенгем був їхній месія.

Б'юкенгем був ї́хній месі́я.


Здається, я тоді злякався, пополотнів і почув, що ноги підгинаються.

Здає́ться, я тоді́ зляка́вся, пополо́тнів і почу́в, що но́ги підгина́ються.


Якщо він нам не заплатить, заплатять з іншого місця.

Якщо́ він нам не запла́тить, запла́тять з і́ншого мі́сця.


— Мерщій, мерщій, — нетерпеливився Фелтон.

— Мерщі́й, мерщі́й, — нетерпели́вився Фелтон.


І почав знов цмулити, поки, знемігшись, упав без пам'яті на землю.

І поча́в знов цму́лити, по́ки, знемі́гшись, упа́в без па́м'яті на зе́млю.


Був гарний осінний день, коли Гава знов навістив хату Староміського.

Був га́рний осі́нний день, коли́ Га́ва знов навісти́в ха́ту Староміського.


Місис Сейзер кивнула головою.

Мі́сис Сейзер кивну́ла голово́ю.


— Чи чував ти, братику, щоб миш одкусила коли голову чоловікові?

— Чи чува́в ти, бра́тику, щоб миш одку́сила коли́ го́лову чолові́кові?


Давсон оплакував своїх небіжчиків.

Давсон опла́кував свої́х небі́жчиків.


Комісар сидів на стільці й писав щось за столом.

Коміса́р сиді́в на стільці́ й писа́в щось за столо́м.


Будь ласка, залишіть нас.

Будь ла́ска, залиші́ть нас.


З усіх боків нас оточили.

З усі́х бокі́в нас оточи́ли.


Марина почувала себе щасливою.

Мари́на почува́ла себе́ щасли́вою.


Так ви кажете, ці ґвардійці зачепили мушкетерів?

Так ви ка́жете, ці ґварді́йці зачепи́ли мушкете́рів?


Йому поклали сінник на палубі.

Йому покла́ли сінни́к на па́лубі.


Вона підбігла до шкатулки, де були сховані її коштовності.

Вона́ підбі́гла до шкату́лки, де були́ схо́вані її кошто́вності.


Ви кажете, як апокаліпсис, і щирі, як євангелія.

Ви ка́жете, як апока́ліпсис, і щи́рі, як єва́нгелія.


Та й, прослизнувши туди, ви не спроможетесь пройти крізь троє залізних грат.

Та й, прослизну́вши туди́, ви не спромо́жетесь пройти́ крізь тро́є залі́зних грат.


Ти знаєш, як болить моє серце за рідним краєм.

Ти зна́єш, як боли́ть моє́ се́рце за рі́дним́́ кра́єм.


Обличчя того, що співав, було ясне, очі веселі.

Обли́ччя того́, що співа́в, було́ я́сне́, о́чі весе́лі.


— Проте, я хотів би добре зрозуміти її! — вкинув слово Портос.

— Проте́, я хоті́в би до́бре зрозумі́ти її! — вки́нув сло́во Портос.


Гомін чинивсь по полю скрізь такий, мов підступає орда.

Го́мін чини́всь по по́лю скрізь таки́й, мов підступа́є орда́.


Кожний собачий рух ще більше допомагав душити нещасного матроса.

Ко́жний соба́чий рух ще бі́льше допомага́в души́ти неща́сного матро́са.


Лейбуньо надумався хвилю.

Лейбуньо наду́мався хви́лю.


— Е, батьку! каже запорожець.

— Е, ба́тьку! ка́же запоро́жець.


Нарешті, віконницю зачинили.

Наре́шті, віко́нницю зачини́ли.


Д'Артаньян і Плянше не чекали повторення.

Д'Артаньян і Пля́нше не чека́ли повто́рення.


Це розлютило товаришів.

Це розлюти́ло това́ришів.


— Я чекаю ваших наказів, — відповів Д'Артаньян, схрестивши з ним шпаду.

— Я чека́ю ва́ших нака́зів, — відпові́в Д'Артаньян, схрести́вши з ним шпа́ду.


— Хто йде? — спитав він, здаля побачивши верхівців.

— Хто йде? — спита́в він, здаля́ поба́чивши верхі́вців.


Господь не попустить такого злочину.

Госпо́дь не попу́стить тако́го зло́чину.


Він спинив своїх знесилених собак перед конторою завідувача копалень.

Він спини́в свої́х знеси́лених соба́к пе́ред конто́рою заві́дувача копа́лень.


Отже, між чотирма мушкетерами не було більше балачок про Марію Мішон.

О́тже, між чотирма́ мушкете́рами не було́ бі́льше балачо́к про Марі́ю Мішон.


Ваші очі блакитні, як небо.

Ва́ші о́чі блаки́тні, як не́бо.


Я пропав, я — жебрак тепер.

Я пропа́в, я — жебра́к тепе́р.


Божий чоловік і собі простяг руки, як зачув Шрамів голос.

Бо́жий чолові́к і собі́ простя́г ру́ки, як зачу́в Шра́мів го́лос.


Доки ніж був у тілі, доти Ніканор Ферапонтович боронився.

До́ки ніж був у ті́лі, до́ти Ніканор Ферапонтович борони́вся.


Лорд Вінтер гадав, що Атос збожеволів.

Лорд Вінтер гада́в, що Атос збожево́лів.


Офіцер знову з'явився.

Офіце́р зно́ву з'яви́вся.


— Нас уб'ють ще скоріше, якщо ми не підемо туди, — відмовив Атос.

— Нас уб'ю́ть ще скорі́ше, якщо́ ми не пі́демо туди́, — відмо́вив Атос.


Останні слова виявляли жахливу підозру.

Оста́нні слова́ виявля́ли жахли́ву підо́зру.


— Так, на хвилину раніш, ніж прийшли ви.

— Так, на хвили́ну рані́ш, ніж прийшли́ ви.


Спущений до половини прапор сумно маяв над касарнею.

Спу́щений до полови́ни пра́пор су́мно ма́яв над каса́рнею.


Про цю справу вона обережно поговорила з Сіткою Чарлі, що продав собак грекині.

Про цю спра́ву вона́ обере́жно поговори́ла з Сі́ткою Ча́рлі, що прода́в соба́к грекині.


Я инакше не могла.

Я инакше не могла́.


Балет тривав цілу годину.

Бале́т трива́в ці́лу годи́ну.


Але він кинув цю думку.

Але́ він ки́нув цю ду́мку.


Не знав я навіть, хто був мій батько і якого я роду.

Не знав я на́віть, хто був мій ба́тько і яко́го я ро́ду.


На докладне оповідання не стало б мені ані паперу, ані часу, ані сили.

На докла́дне оповіда́ння не ста́ло б мені́ ані́ папе́ру, ані́ ча́су, ані́ си́ли.


Скоріться своїй долі.

Скорі́ться свої́й до́лі.


— А що ваш сусід? Ще не прийшов до себе?

— А що ваш сусі́д? Ще не прийшо́в до себе́?


І він стиснув її в своїх обіймах.

І він сти́снув її в свої́х обі́ймах.


А люди, як дізналися, то й почали вчащати за позичкою.

А лю́ди, як дізна́лися, то й почали́ вчаща́ти за по́зичкою.


Тілько ж за тими купами люду мало що можна було й розгледіти.

Ті́лько ж за ти́ми ку́пами лю́ду ма́ло що мо́жна було́ й розгле́діти.


Добре, хай буде так.

До́бре, хай бу́де так.


Не зважаючи на удаване хвилювання, льодова байдужість не кидала її.

Не зважа́ючи на уда́ване хвилюва́ння, льодова́ байду́жість не ки́дала її.


Д'Артаньян не ворухнувся.

Д'Артаньян не ворухну́вся.


Цим разом, хочби й хотів, не міг би пан Андрій обминути звичаю.

Цим ра́зом, хочби й хоті́в, не міг би пан Андрі́й обмину́ти зви́чаю.


— Ходім, — сказав він — я не хочу кидати тебе в такому становищі.

— Ходім, — сказа́в він — я не хо́чу ки́дати тебе́ в тако́му стано́вищі.


Минуло півтора тижні.

Мину́ло півтора́ ти́жні.


Було вже пізно.

Було́ вже пі́зно.


— Та що, куме, коло нього панькаєш? — сказав хтось ізбоку товстим голосом.

— Та що, ку́ме, ко́ло нього па́нькаєш? — сказа́в хтось ізбо́ку товсти́м го́лосом.


Ой, у Краснім на ставочку.

Ой, у Кра́снім на ставочку.


Вона ознайомилася з місцевістю й склала в голові топографічну мапу.

Вона́ ознайо́милася з місце́вістю й скла́ла в голові́ топографі́чну ма́пу.


Як напередодні бійки, серце калатало, очі всміхались.

Як напередо́дні бі́йки, се́рце калата́ло, о́чі всміха́лись.


— Не знаю, слово чести, — відповів Атос.

— Не зна́ю, сло́во чести́, — відпові́в Атос.


— Ах, справді! — відмовив Д'Артаньян.

— Ах, спра́вді! — відмо́вив Д'Артаньян.


— Ой, пане, пане! Ви занапастите себе! — бідкався Плянше.

— Ой, па́не, па́не! Ви занапасти́те себе́! — бі́дкався Пля́нше.


— І ці навіски, — додала пані Бонасьє, — треба повернути.

— І ці наві́ски, — додала́ па́ні Бонасьє, — тре́ба поверну́ти.


Але раз засидівся до пізнього вечора.

Але́ раз заси́дівся до пі́знього ве́чора.


Закохався так, що запропонував їй побратися з ним.

Закоха́вся так, що запропонува́в їй побра́тися з ним.


А ми тимчасом вийдемо та позастромлюємо коли в шатро, щоб трошки підміцнити.

А ми тимча́сом ви́йдемо та позастро́млюємо коли́ в шатро́, щоб тро́шки підміцни́ти.


Аж ось якась темна постать людини виникла з поза скелі.

Аж ось яка́сь те́мна по́стать люди́ни ви́никла з по́за ске́лі.


я побачився з ним на вічу галицьких і буковинських учителів.

я поба́чився з ним на ві́чу га́лицьких і букови́нських учителі́в.


Я з'їла тільки овочів і удала, що налила собі води з карафки.

Я з'ї́ла ті́льки о́вочів і удала, що налила́ собі́ во́ди з кара́фки.


Бій барабанів, дійсно, долетів до них.

Бій бараба́нів, ді́йсно, долеті́в до них.


Він змовк і почав сокирою рубати лід.

Він змовк і поча́в соки́рою руба́ти лід.


І вона, не вагаючись, сіла в карету.

І вона́, не вага́ючись, сі́ла в каре́ту.


Незабаром вийшов Атос.

Незаба́ром ви́йшов Атос.


Ми повинні вжити якихось заходів.

Ми пови́нні вжи́ти яки́хось за́ходів.


Так усе й пропало.

Так усе́ й пропа́ло.


Я намагалась закричати.

Я намага́лась закрича́ти.


Її ім'я було на вустах всіх чоловіків.

Її ім'я́ було́ на вуста́х всіх чоловікі́в.


По цих словах він подзвонив у срібний дзвоник.

По цих слова́х він подзвони́в у срі́бний дзво́ник.


Два юнаки розлучилися.

Два юнаки́ розлучи́лися.


— Хоч зараз же!

— Хоч за́раз же!


— Це засідка, — сказав Д'Артаньян.

— Це за́сідка, — сказа́в Д'Артаньян.


Я її поцілував, і вона задрімала.

Я її поцілува́в, і вона́ задріма́ла.


Так говорив Василь Невольник.

Так говори́в Васи́ль Нево́льник.


Як тобі здається се диво?

Як тобі́ здає́ться се ди́во?


Джім Кардеджі визволивши руки, саме вилізав з ями.

Джім Кардеджі ви́зволивши ру́ки, са́ме виліза́в з я́ми.


Виконавши доручення, Рошфор подався з кімнати.

Ви́конавши дору́чення, Рошфо́р пода́вся з кімна́ти.


— До побачення, пане Бонасьє, до побачення.

— До поба́чення, па́не Бонасьє, до поба́чення.


— Пан Д'Артаньян украв мою жінку? Що ви кажете?

— Пан Д'Артаньян укра́в мою́ жі́нку? Що ви ка́жете?


Опанас провів мене до містечка, куди було треба.

Опана́с прові́в мене́ до місте́чка, куди́ було́ тре́ба.


Слухає і сам собі віри не йме.

Слу́хає і сам собі́ ві́ри не йме.


Баптист, очевидно, встиг угамувати своїх вояків.

Бапти́ст, очеви́дно, встиг угамува́ти свої́х воякі́в.


Атос тимчасом підійшов до Д'Артаньяна.

Атос тимча́сом підійшо́в до Д'Артаньяна.


Він ішов вузьким проходом, що сполучав бастіон із містом.

Він ішо́в вузьки́м прохо́дом, що сполуча́в бастіо́н із мі́стом.


— Поганий хід, товаришу.

— Пога́ний хід, това́ришу.


— Як так, то ви мені ще дешево дісталися.

— Як так, то ви мені́ ще де́шево діста́лися.


— Спитати, чи не потрібні мені гроші?

— Спита́ти, чи не потрі́бні мені́ гро́ші́?


І він разом із Плянше скочив у човен.

І він ра́зом із Пля́нше ско́чив у чо́вен.


— Так не злякаєте.

— Так не зляка́єте.


Перстень прийшовся, наче був зробленний на нього.

Пе́рстень прийшо́вся, на́че був зробленний на нього.


Отже поділити й по весні можна.

О́тже поділи́ти й по весні́ мо́жна.


У бурю керувала лодкою й вітрилами, мов справжній моряк.

У бу́рю керува́ла ло́дкою й вітри́лами, мов спра́вжній моря́к.


Чи з вами ваш діямант Д'Артаньяне? — спитав Атос.

Чи з вами ваш діямант Д'Артаньяне? — спита́в Атос.


Здавалося й сам він не знав, чи розсердиться, чи ні, та що скаже.

Здава́лося й сам він не знав, чи розсе́рдиться, чи ні, та що ска́же.


Верхівець кинув своїй сестрі кілька англійських слів.

Верхіве́ць ки́нув свої́й сестрі́ кі́лька англі́йських слів.


І Йосько зняв сорочку.

І Йосько зняв соро́чку.


Д'Артаньян побачив сльози на її очах.

Д'Артаньян поба́чив сльо́зи на її оча́х.


Цього разу назустріч йому вийшла хазяйка, а не хазяїн.

Цього́ ра́зу назу́стріч йому ви́йшла хазя́йка, а не хазя́їн.


Нехай королева залишається в цілковитій невідомості.

Неха́й короле́ва залиша́ється в цілкови́тій невідо́мості.


Треплеш руками, як підстрілений.

Тре́плеш рука́ми, як підстрі́лений.


— Що ж ви зробили за цей час?

— Що ж ви зроби́ли за цей час?


Отже, і тебе не мине щастя, якщо ти залишишся зо мною.

О́тже, і тебе́ не мине́ ща́стя, якщо́ ти зали́ши́шся зо мно́ю.


— Так що ж? — спитала міледі.

— Так що ж? — спита́ла міле́ді.


— Тихо, — сказав Атос.

— Ти́хо, — сказа́в Атос.


Приємно колисатися в такій надії, мов у гамаці.

Приє́мно колиса́тися в такі́й наді́ї, мов у гамаці́.


Тихий, чудовий куток, забутий Богом та історією.

Ти́хий, чудо́вий куто́к, забу́тий Бо́гом та істо́рією.


Хазяїн відповів, що не має інших кімнат, гідних для їхніх ясновельможностей.

Хазя́їн відпові́в, що не ма́є і́нших кімна́т, гі́дних для ї́хніх ясновельможностей.


— Так чого ж гаятись? — каже Шрам.

— Так чого́ ж га́ятись? — ка́же Шрам.


Чотири приятелі прислухалися.

Чоти́ри при́ятелі прислу́халися.


І кинулись купою до столу.

І ки́нулись ку́пою до сто́лу.


— Ого—го! Дуже швидка! Так я тебе й пустив до Богуна!

— Ого—го! Ду́же швидка́! Так я тебе́ й пусти́в до Богуна́!


— Га? — відповів також шептом Лейбуньо.

— Га? — відпові́в та́ко́ж ше́птом Лейбуньо.


Сталося так, що біла дівчина споглянула на мене очима щирого кохання.

Ста́лося так, що бі́ла ді́вчи́на спогля́нула на мене́ очи́ма щи́рого коха́ння.


Кирило Тур вийшов із хати і почав звати свистом свого коня з гаю.

Кири́ло Тур ви́йшов із ха́ти і поча́в зва́ти сви́стом свого́ коня́ з га́ю.


— Дасть Бог, все вийде на добре.

— Дасть Бог, все ви́йде на до́бре.


Ви мчали вчвал.

Ви мча́ли вчвал.


Вона крадькома поглянула на годинника.

Вона́ крадькома́ погля́нула на годи́нника.


І на університеті зразу йому йшло не ліпше.

І на університе́ті зра́зу йому йшло не лі́пше.


Без сумніву, йому й тепер пощастить.

Без су́мніву, йому й тепе́р пощасти́ть.


Жюсак упав, як колода.

Жюсак упа́в, як коло́да.


То ж не дим їй очі роз'їдав, бо дрова були сухі.

То ж не дим їй о́чі роз'їда́в, бо дро́ва були́ сухі́.


Джой таємничо всміхнулась.

Джой таємни́чо всміхну́лась.


Вона всміхнулась у відповідь.

Вона́ всміхну́лась у ві́дповідь.


Осінні пахощі ллються крізь відчинене вікно разом із теплом ночі.

Осі́нні па́хощі ллю́ться крізь відчи́нене вікно́ ра́зом із тепло́м но́чі.


Я відівчилася плакати, відівчилася жалувати, відівчилася боятися чогобудь.

Я відівчи́лася пла́кати, відівчи́лася жа́лувати, відівчи́лася боя́тися чогобудь.


Не чути було ні щонайменшого шуму.

Не чу́ти було́ ні щонайме́ншого шу́му.


Запорожець примостивсь на задньому кінці стола із своїм побратимом.

Запоро́жець примости́всь на за́дньому кінці́ стола́ із свої́м́́́ побрати́мом.


І поїхала з ними.

І пої́хала з ними.


Од'їхавши за півмілі, Д'Артаньян побачив світло й почув постріл.

Од'ї́хавши за півмі́лі, Д'Артаньян поба́чив сві́тло й почу́в по́стріл.


І я отсе, дещо впорядкувавши, туди ж їду.

І я отсе, де́що впорядкува́вши, туди́ ж ї́ду.


Жах узяв поляків і, утиснуті з двох боків, кинулися вони врозтіч.

Жах узя́в поля́ків і, ути́снуті з двох бокі́в, ки́нулися вони́ вро́зтіч.


Кент перекрутився і приставив рушницю до плеча.

Кент перекрути́вся і приста́вив рушни́цю до плеча́.


— Ви жартуєте?

— Ви жарту́єте?


— Е, ні, мій голубе! Сього не буде.

— Е, ні, мій го́лубе! Сього не бу́де.


Д'Артаньян знову зняв перстень.

Д'Артаньян зно́ву зняв пе́рстень.


Нарешті, міледі не витримала й зламала мовчанку.

Наре́шті, міле́ді не ви́тримала й злама́ла мовча́нку.


Важко було вгадати, коли саме пересядеться цей страшенний скипень.

Ва́жко було́ вгада́ти, коли́ са́ме переся́деться цей страше́нний скипень.


До того ж я був недужий і через це не наважився відповідати вам.

До того́ ж я був неду́жий і че́рез це не нава́жився відповіда́ти вам.


На поміч мені прийшов селянин, що припровадив мене.

На по́міч мені́ прийшо́в селяни́н, що припрова́див мене́.


— Дайте мені паперу, перо та атрамента, — сказав кардинал.

— Да́йте мені́ папе́ру, перо́ та атраме́нта, — сказа́в кардина́л.


По річищах було багато золота, а на берегах знайшли рубіни.

По рі́чищах було́ бага́то зо́лота, а на берега́х знайшли́ рубі́ни.


Слухай і ти, Параско, бо це й до тебе річ.

Слу́хай і ти, Параско, бо це й до тебе́ річ.


Ти знаєш, у якій.

Ти зна́єш, у які́й.


Шандар засів писати протокол.

Шанда́р засі́в писа́ти протоко́л.


Так, правду кажу вам, сер, що без видатків.

Так, пра́вду кажу́ вам, сер, що без вида́тків.


Отже чуєш? Розумієш? На, поцілуй мене і йди тепер і роби, як знаєш.

О́тже чу́єш? Розумі́єш? На, поцілу́й мене́ і йди тепе́р і роби́, як зна́єш.


Вони сновигали та намагалися триматися далі від берега.

Вони́ сновига́ли та намага́лися трима́тися да́лі від бе́рега.


Д'Артаньян з жахом дивився на нього.

Д'Артаньян з жа́хом диви́вся на нього.


Сердешна тілько стогне, мов уві сні щось страшне бачить.

Серде́шна ті́лько сто́гне, мов уві́ сні щось страшне́ ба́чить.


Чого ви хочете? Чого бажаєте?

Чого́ ви хо́чете? Чого́ бажа́єте?


Було пів до першої.

Було́ пів до пе́ршої.


Не хочу й знати вас.

Не хо́чу й зна́ти вас.


Вони тільки хліб наш споживають та нашими руками собі здобич добувають.

Вони́ ті́льки хліб наш спожива́ють та на́шими рука́ми собі́ здо́бич добува́ють.


По цих словах він зирнув на свого приятеля так пильно, що той замішався.

По цих слова́х він зирну́в на свого́ при́ятеля так пи́льно, що той заміша́вся.


— Геть з дисертаціями! Я вимагаю скасувати дисертації!

— Геть з дисерта́ціями! Я вимага́ю скасува́ти дисерта́ції!


Що ж мені ще звелиш чинити?

Що ж мені́ ще звели́ш чини́ти?


Понад триста салдатів різних полків зібралися біля виходу з табору.

По́над три́ста салда́тів рі́зних полкі́в зібра́лися бі́ля ви́ходу з та́бору.


Міледі зідхнула й розплющила очі.

Міле́ді зідхну́ла й розплю́щила о́чі.


Що один рубне, то другий одіб'є, аж іскри летять.

Що оди́н рубне́, то дру́гий одіб'є́, аж і́скри летя́ть.


— Чудово! — відповів Атос за себе й за своїх товаришів.

— Чудо́во! — відпові́в Атос за себе́ й за свої́х това́ришів.


Ви ще спали, як убитий.

Ви ще спа́ли, як уби́тий.


Д'Артаньян постукав і, почувши запрошення, увійшов.

Д'Артаньян посту́кав і, почу́вши запро́шення, увійшо́в.


Мій дівер і я марно чекали на вас вчора й позавчора.

Мій ді́вер і я ма́рно чека́ли на вас вчо́ра й позавчо́ра.


Марина показала перстень Богуна.

Мари́на показа́ла пе́рстень Богуна́.


Насилу, бідний, на ноги знявсь.

Наси́лу, бі́дний, на но́ги знявсь.


Серце Д'Артаньяна плавало в захопленні.

Се́рце Д'Артаньяна пла́вало в захо́пленні.


Та, як звичайно, більше час переводить.

Та, як звича́йно, бі́льше час перево́дить.


Вибило пів на восьму.

Ви́било пів на во́сьму.


Гвинтовка тілько засміявсь.

Гвинтовка ті́лько засмія́всь.


— Та в Чорну ж Гору.

— Та в Чо́рну ж Го́ру.


Ще веселіш почали тоді гомоніти.

Ще веселі́ш почали́ тоді́ гомоні́ти.


— Ви розкажете нам про це?

— Ви розка́жете нам про це?


— Відомі вам прізвища цих трьох мушкетерів?

— Відо́мі вам прі́звища цих трьох мушкете́рів?


Тільки в таких випадках слід вживати не шпаду, а ніж.

Ті́льки в таки́х ви́падках слід вжива́ти не шпа́ду, а ніж.


Ой, поставив козак Нечай.

Ой, поста́вив коза́к Неча́й.


Богун не розгнівався.

Богу́н не розгні́вався.


— Я розрахуюсь з П'єром, і хай він собі звідціля їде з гребцями.

— Я розраху́юсь з П'є́ром, і хай він собі́ звідціля́ ї́де з гребця́ми.


— Мій чоловік у Бастилії! — крикнула пані Бонасьє.

— Мій чолові́к у Басти́лії! — кри́кнула па́ні Бонасьє.


Проте, обіцяйте мені, якщо сьогодні вночі вас не вб'ють, ви завтра поїдете.

Проте́, обіця́йте мені́, якщо́ сього́дні вночі́ вас не вб'ють, ви за́втра пої́дете.


Хан знову замішався і ховав од Марини свої очі, дивлячись на бік.

Хан зно́ву заміша́вся і хова́в од Мари́ни свої́ о́чі, ди́влячись на бік.


— Отак,— каже,— діду! Не схотів їхати зо мною, да перше мене тут опинився!

— Ота́к,— ка́же,— ді́ду! Не схоті́в ї́хати зо мно́ю, да пе́рше мене́ тут опини́вся!


Що ж би ви думали? Черевань так і помертвів од сього слова.

Що ж би ви ду́мали? Черева́нь так і поме́ртвів од сього́ сло́ва.


Я зараз скажу вам.

Я за́раз скажу́ вам.


Фелтон, і дійсно стояв за дверима й не пропустив жодного слова з їхньої розмови.

Фелтон, і ді́йсно стоя́в за двери́ма й не пропусти́в жо́дного сло́ва з ї́хньої розмо́ви.


— Щоб нашим ворогам було тяжко!

— Щоб на́шим ворога́м було́ тя́жко!


— Це неможливо! Такі злочинці, як він, не можуть мати зносин ні з ким.

— Це неможли́во! Такі́ злочи́нці, як він, не мо́жуть ма́ти зно́син ні з ким.


— Та, по правді сказавши, бгате, я й не хочу.

— Та, по пра́вді сказа́вши, бга́те, я й не хо́чу.


Скоро тільки тут буду вільна, скоро покладу в могилу свого мужа, вертаю до тебе.

Ско́ро ті́льки тут бу́ду ві́льна, ско́ро покладу́ в моги́лу свого́ му́жа, верта́ю до тебе́.


Тут мій Генрись пропав.

Тут мій Генри́сь пропа́в.


Той, що з примхи свого розпусного серця має пролити стільки англійської крови.

Той, що з при́мхи свого́ розпу́сного се́рця ма́є проли́ти сті́льки англі́йської кро́ви.


— А, побачитись зо мною? — похмуро зауважив Вінтер.

— А, поба́читись зо мно́ю? — похму́ро заува́жив Вінтер.


Зигмунд похитав головою.

Зи́гмунд похита́в голово́ю.


Розляглися три чи чотири постріли.

Розлягли́ся три чи чоти́ри по́стріли.


Здається так, що пан Гречка Андрій Іванович? — спитала вона своєю чергою.

Здає́ться так, що пан Гре́чка Андрі́й Іва́нович? — спита́ла вона́ своє́ю че́рго́ю.


Д'Артаньянові потрібний був деякий час, щоб отямитися від цієї розмови.

Д'Артаньянові потрі́бний був де́який час, щоб отя́митися від ціє́ї розмо́ви.


Багато бувало ріжних випадків.

Бага́то бува́ло рі́жних ви́падків.


Троє мушкетерів теж дуже полюбили свого молодого приятеля.

Тро́є мушкете́рів теж ду́же полюби́ли свого́ молодо́го при́ятеля.


Молодий мушкетер був у настрої, що допоміг би йому героїчно перейти на той світ.

Молоди́й мушкете́р був у на́строї, що допомі́г би йому герої́чно перейти́ на той світ.


— Волю багато грошей, ніж трохи пирогів.

— Во́лю бага́то грошей, ніж тро́хи пирогі́в.


Раптом герцоґ випустив жахливий крик.

Ра́птом герцоґ ви́пустив жахли́вий крик.


Кров залила йому вид.

Кров залила́ йому вид.


— Лише на одну хвилину! Боже мій, боже мій, яке нещастя!

— Лише́ на одну́ хвили́ну! Бо́же мій, бо́же мій, яке́ неща́стя!


Решту ви вже знаєте.

Ре́шту ви вже зна́єте.


Вони пустили коней клуса.

Вони́ пусти́ли ко́ней клу́са.


Щоб упевнитись, він доторкнувся рукою.

Щоб упе́внитись, він доторкну́вся руко́ю.


Я ще й тут написала таткові карточку і передала тим чоловіком.

Я ще й тут написа́ла та́ткові ка́рточку і передала́ тим чолові́ком.


Я прокинувся о шостій.

Я проки́нувся о шо́стій.


Міледі не хотіла виявити неспокою, викликаного загрозами лорда Вінтера.

Міле́ді не хоті́ла ви́явити неспо́кою, ви́кликаного загро́зами ло́рда Вінтера.


— Що робити? — спитав Д'Артаньян.

— Що роби́ти? — спита́в Д'Артаньян.


Таке становище Тетеря визнав саме підходящим для своєї помсти.

Таке́ стано́вище Тете́ря ви́знав са́ме підходя́щим для своє́ї по́мсти.


Побачивши здалека ґвардійський мундир, він поскакав просто до Д'Артаньяна.

Поба́чивши зда́лека ґварді́йський мунди́р, він поскака́в про́сто до Д'Артаньяна.


— Програвши коні, я дуже хотів би зберегти збрую.

— Програ́вши ко́ні, я ду́же хоті́в би зберегти́ збру́ю.


Треба матись на бачності.

Тре́ба ма́тись на ба́чності.


Д'Артаньян підбіг до дверей й засунув засув.

Д'Артаньян підбі́г до двере́й й засу́нув за́сув.


Отже, наші семеро подорожні пройшли, мовляв, крізь вогонь.

О́тже, на́ші се́меро подоро́жні пройшли́, мовля́в, крізь вого́нь.


— Тоді швидко підете до свого бога, лихого бога білих людей.

— Тоді́ шви́дко пі́дете до свого́ бо́га, лихо́го бо́га бі́лих люде́й.


У руках у нього був флякон з нюхальною сіллю.

У рука́х у нього був фляко́н з ню́хальною сі́ллю.


І через що? А через те, що твоя жінка сивашка.

І че́рез що? А че́рез те, що твоя́ жі́нка сива́шка.


Щоб розвязати її, доля, з ласки своєї, дала одну вказівку.

Щоб розвяза́ти її, до́ля, з ла́ски своє́ї, дала́ одну́ вказі́вку.


Своє діло вона зробила.

Своє́ ді́ло вона́ зроби́ла.


Нарешті й ця робота йому остогидла, і він сидів, схиливши голову на стіл.

Наре́шті й ця робо́та йому остоги́дла, і він сиді́в, схили́вши го́лову на стіл.


Боялася всіх у готелі і звичайно сиділа, замкнувшися.

Боя́лася всіх у готе́лі і звича́йно сиді́ла, замкнувшися.


Євнух широко розплющив очі і підняв догори свою сиву бороду.

Є́внух ши́роко розплю́щив о́чі і підня́в догори́ свою́ си́ву бо́роду.


— Тоді ви двічі збрехали, бо я бачив, що з вашої.

— Тоді́ ви дві́чі збреха́ли, бо я ба́чив, що з ва́шої.


Атос підвівся й простяг йому руку.

Атос підві́вся й простя́г йому ру́ку.


Нехай мені ніхто не доказує, що я не справивсь із запорожцем Туром!

Неха́й мені́ ніхто́ не дока́зує, що я не спра́вивсь із запоро́жцем Ту́ром!


Прозивався він Безпоясний.

Прозива́вся він Безпоясний.


Де спинявся король, там спинялись і мушкетери.

Де спиня́вся коро́ль, там спиня́лись і мушкете́ри.


Я довго прислухувався тому харчанню.

Я до́вго прислу́хувався тому́ харча́нню.


Ось заїдьмо лиш до господи.

Ось заї́дьмо лиш до госпо́ди.


Мужики ж і мішане валять купами, а козацтво йде лавою під місто.

Мужики́ ж і мі́шане ва́лять ку́пами, а коза́цтво йде ла́вою під мі́сто.


Північне сяйво розмальовувало небо тремкими, мінливими фарбами.

Півні́чне ся́йво розмальо́вувало не́бо тре́мкими, мінли́вими фа́рбами.


— Ви залишете Францію й повернетеся до Англії?

— Ви зали́шете Фра́нцію й повернете́ся до А́нглії?


Біль, замінивши сокиру на рушницю, став націлятись.

Біль, заміни́вши соки́ру на рушни́цю, став націля́тись.


— Та щоб усе було, як слід! — додав Біль.

— Та щоб усе́ було́, як слід! — дода́в Біль.


Де ж таки тобі поневірятись у наметі.

Де ж таки́ тобі́ поневіря́тись у наме́ті.


Тої ж хвилини прибіг переляканий лікар герцоґа.

То́ї ж хвили́ни прибі́г переля́каний лі́кар герцоґа.


Цієї першої хвилинки довелося чекати п'ять день.

Ціє́ї пе́ршої хвили́нки довело́ся чека́ти п'ять день.


Обличчя їй було бліде, очі — втомлені, чи то з безсоння, чи то від сліз.

Обли́ччя їй було́ бліде́, о́чі — вто́млені, чи то з безсо́ння, чи то від сліз.


Петро, старого Шрама син, скочив на землю і взяв од панотця коня.

Петро́, старо́го Шра́ма син, ско́чив на зе́млю і взяв од панотця́ коня́.


Портос схилив голову на ознаку того, що згоджується з цим.

Портос схили́в го́лову на озна́ку того́, що зго́джується з цим.


Залитий сонячним світлом сніг зовсім потемнів.

Зали́тий со́нячним сві́тлом сніг зо́всім потемні́в.


Балакати вже нема про що.

Бала́кати вже нема́ про що.


Для багатьох із них Карен Сейзер була найістотнішим фактом.

Для багатьо́х із них Карен Сейзер була́ найісто́тнішим фа́ктом.


Вживайте це собі на добро й будьте щасливі та довговічні.

Вжива́йте це собі́ на добро́ й бу́дьте щасли́ві та довгові́чні.


— О, боже мій! — скрикнула пані Бонасьє, — що там таке?

— О, бо́же мій! — скри́кнула па́ні Бонасьє, — що там таке́?


Аж ось Леся зразу закричала, мов прокинувшись.

Аж ось Ле́ся зра́зу закрича́ла, мов проки́нувшись.


Дивіться ж, щоб цю людину звільнити, і щоб не сталося з нею лихо якесь.

Диві́ться ж, щоб цю люди́ну звільни́ти, і щоб не ста́лося з не́ю ли́хо яке́сь.


— Чи знаєте ви Атоса?

— Чи зна́єте ви Атоса?


Між ними шептом ішла інша розмова.

Між ними ше́птом ішла́ і́нша розмо́ва.


До будинку танцюристки треба було пройти з чверть милі.

До буди́нку танцюри́стки тре́ба було́ пройти́ з чверть ми́лі.


Кеті вибухнула плачем.

Ке́ті́ ви́бухнула пла́че́м́.


Тепер ви й сами бачите, Фелтоне, що я мушу вмерти.

Тепе́р ви й сами́ ба́чите, Фелтоне, що я му́шу вме́рти.


— Вам в мені тільки це й до вподоби?

— Вам в мені́ ті́льки це й до вподо́би?


Їх треба зліквідувати, коли я одужаю.

Їх тре́ба зліквідува́ти, коли́ я оду́жаю.


— Кари на горло!

— Ка́ри на го́рло!


До того ж я й сам скажу дещо конюшому кардинала.

До того́ ж я й сам скажу́ де́що коню́шому кардина́ла.


Не за нас одних лише доводиться думати.

Не за нас одни́х лише́ дово́диться ду́мати.


Так от я виніс волочок.

Так от я ви́ніс воло́чок.


Грімо зараз же виконав розпорядження.

Грі́мо за́раз же ви́конав розпоря́дження.


Бідолашна жінка лежала в кріслі, майже непритомна.

Бідола́шна жі́нка лежа́ла в крі́слі, ма́йже неприто́мна.


Король зараз же пішов до нього.

Коро́ль за́раз же пішо́в до нього.


Татари налякалися великого польського війська і втекли.

Тата́ри наляка́лися вели́кого по́льського ві́йська і втекли́.


Тут же висів старовинний портрет вельможі з орденом.

Тут же ви́сі́в старови́нний портре́т вельмо́жі з о́рденом.


— Бідний Мундик, — сказав усміхаючися Тоньо.

— Бі́дний Мунди́к, — сказа́в усміхаючися Тоньо.


Я плакала цілими днями.

Я пла́кала ці́лими дня́ми.


Тоді вони перезирнулися.

Тоді́ вони́ перезирну́лися.


Радий король звідався, чи не в Люврі кардинал.

Ра́дий коро́ль зві́дався, чи не в Лю́врі кардина́л.


З вікон він бачив усіх, хто приходив і потрапляв у пастку.

З ві́кон він ба́чив усі́х, хто прихо́див і потрапля́в у па́стку.


— Що ж ти про мене співатимеш?

— Що ж ти про мене́ співа́тимеш?


— Боже мій милий, — почувся глухий голос Атоса.

— Бо́же мій ми́лий, — почу́вся глухи́й го́лос Атоса.


І розговоривсь із нею Петро, як брат із сестрою.

І розговори́всь із не́ю Петро́, як брат із сестро́ю.


— Бойків то я знаю, тільки тих, що приходять на торг до міста.

— Бо́йків то я зна́ю, ті́льки тих, що прихо́дять на торг до мі́ста.


Залишивши коні на шляху, побігли до пристані.

Зали́ши́вши ко́ні на шляху́, побі́гли до при́стані.


— Терпіння, ваша ясновельможність, зараз усе розкажу.

— Терпі́ння, ва́ша ясновельмо́жність, за́раз усе́ розкажу́.


За хвилину обоє вони були вже на помості.

За хвили́ну обо́є вони́ були́ вже на помо́сті.


Ось вони! — сказав Атос.

Ось вони́! — сказа́в Атос.


Вона приїжджає до чужої країни і не знайде тут ні одного приятеля.

Вона́ приїжджа́є до чужо́ї краї́ни і не зна́йде тут ні одного́ при́ятеля.


— Ваш, кажете ви?

— Ваш, ка́жете ви?


Зпоміж усіх городян пан Андрій найбільше приятелював із Хвилимоном Трохимовичом.

Зпо́між усі́х городя́н пан Андрі́й найбі́льше приятелюва́в із Хвилимоном Трохи́мовичом.


От і всього.

От і всьо́го.


Це були нечувані для нього географічні інформації.

Це були́ нечу́вані для нього географі́чні інформа́ції.


— Продати діяманта, — відповів Араміс.

— Прода́ти діяманта, — відпові́в Араміс.


Продаватимеш, кажеш, то й я продам.

Продава́тимеш, ка́жеш, то й я прода́м.


— Добре, — сказала міледі.

— До́бре, — сказа́ла міле́ді.


Він волів би, щоб кардинал ставив опір, а не так легко поступався.

Він волі́в би, щоб кардина́л ста́вив о́пір, а не так ле́гко поступа́вся.


Навколо їх закрутився дим, а гострий град зашмагав по тілу.

Навко́ло їх закрути́вся дим, а го́стрий град зашмага́в по ті́лу.


— О, боже мій, боже мій! — скрикнула Ганна Австрійська.

— О, бо́же мій, бо́же мій! — скри́кнула Га́нна Австрі́йська.


При цьому окликові Д'Артаньян затремтів.

При цьому́ окли́кові Д'Артаньян затремті́в.


Поглянувши на нього, бачилося, що на десять кроків від нього чуєш жида.

Погля́нувши на нього, ба́чилося, що на де́сять кро́ків від нього чу́єш жи́да.


Тяжкі думи гнітили душу гетьмана, коли він вертався з під Жванця.

Тяжкі́ ду́ми гніти́ли ду́шу ге́тьмана, коли́ він верта́вся з під Жва́нця.


Я все беру на себе.

Я все беру́ на себе́.


Людина дужа і повна життя, як ви, не могла б цілий рік жити в палаці.

Люди́на ду́жа і по́вна життя́, як ви, не могла́ б ці́лий рік жи́ти в пала́ці.


Хто ще знає, що з ним сталося.

Хто ще зна́є, що з ним ста́лося.


Скоро в нас з'являться москити, і вони вам все лице покусають.

Ско́ро в нас з'я́вляться моски́ти, і вони́ вам все лице́ покуса́ють.


Гарячі, маслом облиті, цукром густо посипані вони так і розпливаються в роті.

Гаря́чі, ма́слом обли́ті, цу́кром гу́сто поси́пані вони́ так і розплива́ються в ро́ті.


Б'юкенгем, з виразу на виду, зрозумів думки Д'Артаньянові і всміхнувся.

Б'юкенгем, з ви́разу на виду́, зрозумі́в думки́ Д'Артаньянові і всміхну́вся.


Довго тривала ревізія.

До́вго трива́ла реві́зія.


— Так, але я гадав, що ви жартуєте.

— Так, але́ я гада́в, що ви жарту́єте.


— Може й гризе, та що робити!

— Мо́же й гризе́, та що роби́ти!


— Герцоґ Б'юкенгемський у Парижі! — вигукнув король.

— Герцоґ Б'юкенгемський у Пари́жі! — ви́гукнув коро́ль.


Рошфор, що був, мабуть, тут же, за дверима, негайно ввійшов у кімнату.

Рошфо́р, що був, ма́бу́ть, тут же, за двери́ма, нега́йно ввійшо́в у кімна́ту.


Прощаю вам моє розбите майбутне.

Проща́ю вам моє́ розби́те майбутне.


Іти? Куди йти, коли тут був увесь світ, було сонце, було життя.

Іти́? Куди́ йти, коли́ тут був уве́сь світ, було́ со́нце, було́ життя́.


— Повертайтесь до табору й там довідаєтесь.

— Поверта́йтесь до та́бору й там дові́даєтесь.


Купив би, а не хочеться йти на підсіння.

Купи́в би, а не хо́четься йти на підсі́ння.


Хай ще буде одна славна різня, і тоді покладу кінець цій паскудній справі.

Хай ще бу́де одна́ сла́вна різня́, і тоді́ покладу́ кіне́ць цій паску́дній спра́ві.


Завзятий під ту чорну раду сільський люд зробився.

Завзя́тий під ту чо́рну ра́ду сільськи́й люд зроби́вся.


— Що, може зірвалось з якоря? — Дик широко махнув рукою.

— Що, мо́же зірва́лось з я́коря? — Дик ши́роко махну́в руко́ю.


Туди і рветься наша душа, коли хочеш знати.

Туди́ і рве́ться на́ша душа́, коли́ хо́чеш зна́ти.


— Перше — заарештовано пана Атоса.

— Пе́рше — заарешто́вано па́на Атоса.


Грімо зробив негативний жест.

Грі́мо зроби́в негати́вний жест.


Коло одинадцятої ранку побачили Ам'єн.

Ко́ло одина́дцятої ра́нку поба́чили Ам'єн.


Ти дуже любив їх, а пан Генрись не терпів їх запаху.

Ти ду́же люби́в їх, а пан Генри́сь не терпі́в їх за́паху.


— Ти страхаєшся? Ти вагаєшся?

— Ти страха́єшся? Ти вага́єшся?


Так ти цього не роби й не втрачайся, бо однаково не поможе.

Так ти цього́ не роби́ й не втрача́йся, бо одна́ково не помо́же.


Коло десятої почали вулиці пустіти.

Ко́ло деся́тої почали́ ву́лиці пусті́ти.


Хочуть Україну з під ляхів визволяти.

Хо́чуть Украї́ну з під ля́хів визволя́ти.


Ми лишилися сами.

Ми лиши́лися сами́.


Дверцята зачинили на ключ, і обидва опинилися в пересувній тюрмі.

Дверця́та зачини́ли на ключ, і оби́два опини́лися в пересувні́й тюрмі́.


Та, здається, це неможливо.

Та, здає́ться, це неможли́во.


Бідолашна дівчинка трохи не знепритомніла, зачувши ці слова.

Бідола́шна ді́вчинка тро́хи не знеприто́мніла, зачу́вши ці слова́.


Я вчора був у нього, але він лежить, як колода.

Я вчо́ра був у нього, але́ він лежи́ть, як коло́да.


— І я теж, — додав Араміс.

— І я теж, — дода́в Араміс.


— Гаразд і те — всміхнувся Д'Артаньян, — що вона складає мені не абияку ціну.

— Гара́зд і те — всміхну́вся Д'Артаньян, — що вона́ склада́є мені́ не аби́яку ціну́.


Проминувши Іґл, вони стали спочивати.

Промину́вши Іґл, вони́ ста́ли спочива́ти.


Гей Стокард похитав головою.

Гей Стокард похита́в голово́ю.


Вона знає вас?

Вона́ зна́є вас?


Здорова, хлопська натура не боялася простуди в літній ранок.

Здоро́ва, хло́пська нату́ра не боя́лася просту́ди в лі́тній ра́нок.


За вісім день розпочнеться війна, і доведеться виряжатися.

За ві́сім день розпочне́ться війна́, і доведе́ться виряжа́тися.


— Треба обігнути острів, — промовив П'єр, випускаючи довгий буксирний мотуз.

— Тре́ба обігну́ти о́стрів, — промо́вив П'єр, випуска́ючи до́вгий букси́рний моту́з.


Щоб почути голос людський, треба було кричати на вухо.

Щоб почу́ти го́лос лю́дськи́й, тре́ба було́ крича́ти на ву́хо.


Був страшенно сильний.

Був страше́нно си́льний.


Згляньтесь на мене і уїжджайте.

Згля́ньтесь на мене́ і уїжджа́йте.


— Де ви? Боже мій!

— Де ви? Бо́же мій!


О шостій увійшов лорд Вінтер.

О шо́стій увійшо́в лорд Вінтер.


Ранком ми не пішли далі шляхом, а лежали під одною ковдрою.

Ра́нком ми не пішли́ да́лі шля́хо́м́, а лежа́ли під одно́ю ко́вдрою.


Дайте йому човна та їжі.

Да́йте йому човна́ та ї́жі.


Офіцер сів у човен разом з нею.

Офіце́р сів у чо́вен ра́зом з не́ю.


Мускетон тремтів усім тілом.

Мускето́н тремті́в усі́м ті́лом.


Тоді Череваниха з Лесею поїхали попереду, щоб усе дома як слід спорядити.

Тоді́ Череваниха з Ле́сею пої́хали попе́реду, щоб усе́ до́ма як слід споряди́ти.


— Бо веселіше з ним було.

— Бо веселі́ше з ним було́.


Д'Артаньян побіг слідом за нею й невдовзі наздогнав її.

Д'Артаньян побі́г слі́дом́ за не́ю й невдо́взі наздогна́в її.


Ви — пани, а я бідний коршмар.

Ви — пани́, а я бі́дний коршма́р.


— На цей раз ви щасливо спекалися лиха.

— На цей раз ви щасли́во спе́калися ли́ха.


Дейвід Пейн засміявся, стежачи за молодою індіянкою, що побігла до хатини.

Дейвід Пейн засмія́вся, сте́жачи за молодо́ю індія́нкою, що побі́гла до хати́ни.


Зрадів дідусь, що аж усміхавсь.

Зраді́в діду́сь, що аж усміха́всь.


Д'Артаньян зараз же зрозумів, куди гне це мстиве творіння.

Д'Артаньян за́раз же зрозумі́в, куди́ гне це мсти́ве творі́ння.


Ті три тисячі з своїм полковником Нечипайлом мали перейти останніми.

Ті три ти́сячі з свої́м́́́ полко́вником Нечипа́йлом ма́ли перейти́ оста́нніми.


Це годиться для чоловіків випещених, подібних до жінок.

Це годи́ться для чоловікі́в ви́пещених, поді́бних до жіно́к.


Лист до пана радника.

Лист до па́на ра́дника.


Він ступив назад і похнюпив голову.

Він ступи́в наза́д і похню́пив го́лову.


Я згадаю про все в свій час, на своєму місці.

Я згада́ю про все в свій час, на своє́му мі́сці.


— Це ти, Йвасю?

— Це ти, Йва́сю?


Пішов з кадила синенький дим і розвівався по вільному повітрі.

Пішо́в з кади́ла сине́нький дим і розвіва́вся по ві́льному пові́трі.


— Це ж наш ґешефт починається! Мені здається, що це дуже добрий початок.

— Це ж наш ґеше́фт почина́ється! Ме́ні здає́ться, що це ду́же до́брий поча́ток.


Він відчув ніби таємну радість, що назавжди спекався цієї непевної спільниці.

Він відчу́в ні́би тає́мну ра́дість, що наза́вжди́ спе́кався ціє́ї непе́вної спі́льниці.


— А хіба ж тебе шандар бив? — спитав пан Журковський.

— А хіба́ ж тебе́ шанда́р бив? — спита́в пан Журковський.


Ці слова відповідали одержаному наказу, і люди поштиво вклонилися.

Ці слова́ відповіда́ли оде́ржаному нака́зу, і лю́ди пошти́во вклони́лися.


Д'Артаньян зідхнув із полегшенням.

Д'Артаньян зідхну́в із поле́гшенням.


Не знаю ж, чи одчиняти ворота, чи перше бігти до пана.

Не зна́ю ж, чи одчиня́ти воро́та, чи пе́рше бі́гти до па́на.


Міледі, здавалося, сп'яніла з радощів.

Міле́ді, здава́лося, сп'яні́ла з ра́дощів.


От тобі й рада!

От тобі́ й ра́да!


Ковдри були згорнені.

Ко́вдри були́ зго́рнені.


Я вже й так боюсь, щоб через тебе товариство мене не одцуралось.

Я вже й так бою́сь, щоб че́рез тебе́ товари́ство мене́ не одцура́лось.


— Насамперед вийдімо з цього будинку, а там побачимо.

— Наса́мперед ви́йдімо з цього́ буди́нку, а там поба́чимо.


Пасук теж поїде зі мною.

Пасу́к теж пої́де зі мно́ю.


— Чи не переказував він чого особисто для мене?

— Чи не перека́зував він чого́ особи́сто для мене́?


— А чия ж це кімната? — спитав Д'Артаньян.

— А чия́ ж це кімна́та? — спита́в Д'Артаньян.


Уперше за життя почуття жаху нагадало їй, що вона жінка.

Упе́рше за життя́ почуття́ жа́ху нагада́ло їй, що вона́ жі́нка.


Товариші під'їхали до Д'Артаньяна.

Това́риші під'ї́хали до Д'Артаньяна.


Я встала і обернулася лицем до них.

Я вста́ла і оберну́лася лице́м до них.


Се батько Пугач, старець, або дід кошовий.

Се ба́тько Пу́гач, ста́рець, або́ дід кошови́й.


Д'Артаньян опинився проти Жюсака.

Д'Артаньян опини́вся про́ти Жюсака.


Після обіда божий чоловік іграв і співав усяких поважних пісень.

Пі́сля обі́да бо́жий чолові́к іграв і співа́в уся́ких пова́жних пісе́нь.


Вона хотіла побачитись з цією жінкою, побалакати з нею.

Вона́ хоті́ла поба́читись з ціє́ю жі́нкою, побала́кати з не́ю.


Так от я задумав видавати місячник літературний.

Так от я заду́мав видава́ти мі́сячник літерату́рний.


Гуркотів грім, та в громі не було Єгови.

Гуркоті́в грім, та в гро́мі не було́ Єго́ви.


Якщо вона втекла, то це не моя провина.

Якщо́ вона́ втекла́, то це не моя́ прови́на.


Ваша історія з сойкою, зовсім не до речі приточена.

Ва́ша істо́рія з со́йкою, зо́всім не до ре́чі прито́чена.


Все це, коли сказати вам по правді, панно Маню, ані крихти не зворушує мене.

Все це, коли́ сказа́ти вам по пра́вді, панно́́ Маню́, ані́ кри́хти не звору́шує мене́.


Хлопець хоч до рани приложи.

Хло́пець хоч до ра́ни приложи́.


Ось усе, що я можу вам сказати.

Ось усе́, що я мо́жу вам сказа́ти.


Д'Артаньян спитав бідолашну дівчину, що з нею сталося.

Д'Артаньян спита́в бідола́шну ді́вчи́ну, що з не́ю ста́лося.


Хай би тільки один прибув.

Хай би ті́льки оди́н прибу́в.


— Та правда.

— Та пра́вда.


Чи він вам заважає, чи що? Чи, може, вам дуже сподобався? Скажіть, будь ласка.

Чи він вам заважа́є, чи що? Чи, мо́же, вам ду́же сподо́бався? Скажі́ть, будь ла́ска.


— Вона? Хто вона? — спитав Д'Артаньян.

— Вона́? Хто вона́? — спита́в Д'Артаньян.


З весни, аж до жнив, не було дощу.

З весни́, аж до жнив, не було́ дощу́.


Атос, почувши голос міледі, поквапився підійти до них.

Атос, почу́вши го́лос міле́ді, поква́пився підійти́ до них.


Я знала це, Массіно! Моя душа бунтувалася, та проте мої уста всміхалися.

Я зна́ла це, Массіно! Моя́ душа́ бунтува́лася, та проте́ мої́ уста́ всміха́лися.


І ті спомини піддержують мене в тяжких злиднях.

І ті спо́мини підде́ржують мене́ в тяжки́х зли́днях.


Ми ввічливі з жінкою не лише заради неї, а й заради власної самоповаги.

Ми вві́чливі з жі́нкою не лише́ зара́ди не́ї, а й зара́ди вла́сної самопова́ги.


Один Черевань усміхавсь, догадавшись, що тому за причина.

Оди́н Черева́нь усміха́всь, догада́вшись, що тому́ за причи́на.


Ті каліки й рішучий лист Богуна зробили вплив на Хмельницького.

Ті калі́ки й рішу́чий лист Богуна́ зроби́ли вплив на Хмельни́цького.


Що ви наробили мойому чоловікові? Га? Я думаю, що ви недобра жінка.

Що ви нароби́ли мойо́му чолові́кові? Га? Я ду́маю, що ви недо́бра жі́нка.


— Мерзотник! Мерзотник! — ричала вона.

— Мерзо́тник! Мерзо́тник! — ричала вона́.


На поличках стоять мої улюблені книги в гарних оправах.

На поли́чках стоя́ть мої́ улю́блені кни́ги в га́рних опра́вах.


— Ще зо три цалі, — промовив він, уважно дослідивши.

— Ще зо три ца́лі, — промо́вив він, ува́жно досліди́вши.


— Алеж вони можуть прийти кожної хвилини.

— Алеж вони́ мо́жуть прийти́ ко́жної хвили́ни.


— Б'юсь тому, що б'юсь, — відповів, почервонівши, Портос.

— Б'юсь тому́, що б'юсь, — відпові́в, почервоні́вши, Портос.


Вовкун оглянув зранену литку.

Вовку́н огля́нув зра́нену ли́тку.


Свєтлов позичив йому ще раз — знов програв мій Володя.

Свєтлов пози́чив йому ще раз — знов програ́в мій Воло́дя.


— Що ви хочете сказати? Хіба ви чекаєте на якусь новину від нього?

— Що ви хо́чете сказа́ти? Хіба́ ви чека́єте на яку́сь новину́ від нього?


Я називав її Галею, і вона полюбила це ім'я.

Я назива́в її Га́лею, і вона́ полюби́ла це ім'я́.


— Її вже покарано, монсеньєр.

— Її вже пока́рано, монсеньє́р.


Назавтра Д'Артаньян побіг до Атоса.

Наза́втра Д'Артаньян побі́г до Атоса.


Стокард подався за ним.

Стокард пода́вся за ним.


Шрам глянув на свого Петра, а Петро стоїть коло вікна білий, як крейда.

Шрам гля́нув на свого́ Петра́, а Петро́ стої́ть ко́ло вікна́ бі́лий, як кре́йда.


Пані Бонасьє підставила йому чоло.

Па́ні Бонасьє підста́вила йому чоло́.


З цих гірких фактів легко вгадати, який смуток панував у товаристві.

З цих гірки́х фа́ктів ле́гко вгада́ти, яки́й сму́ток панува́в у товари́стві.


— Рошфоре, — сказав кардинал, — ви бачите пана Д'Артаньяна.

— Рошфоре, — сказа́в кардина́л, — ви ба́чите па́на Д'Артаньяна.


— Стане, — відмовив Д'Артаньян.

— Ста́не, — відмо́вив Д'Артаньян.


Залишалася небезпека тільки з боку Траварського хреста.

Залиша́лася небезпе́ка ті́льки з бо́ку Трава́рського хреста́.


— Вовки б тебе їли! Обійдусь я й без твоїх ніг!

— Вовки́ б тебе́ ї́ли! Обійду́сь я й без твої́х ніг!


Жіноча річ коло печі, а нам, козакам, чарка та шабля.

Жіно́ча річ ко́ло пе́чі, а нам, козака́м, ча́рка та ша́бля.


Наперед вам кажу, що моє не пропаде! Я вже на вас найду спосіб.

Напере́д вам кажу́, що моє́ не пропаде́! Я вже на вас найду́ спо́сіб.


Весь тиждень робота йшла як на машині.

Весь ти́ждень робо́та йшла як на маши́ні.


— Я привів тобі другого, — сказав Д'Артаньян.

— Я приві́в тобі́ дру́гого, — сказа́в Д'Артаньян.


— За гостину? — каже.

— За гости́ну? — ка́же.


Грубка розжарилась, аж стала червона.

Гру́бка розжа́рилась, аж ста́ла черво́на.


Блискавка блимнула ще раз.

Бли́скавка бли́мнула ще раз.


А вас, голодранців, я не знаю, звідки ви втерлись між козацьке лицарство!

А вас, голодра́нців, я не зна́ю, зві́дки ви вте́рлись між коза́цьке ли́ца́рство!


І він махнув рукою, немов бажав відігнати спокусливого демона.

І він махну́в руко́ю, немо́в бажа́в відігна́ти споку́сливого де́мона.


Цього ви не можете заперечувати.

Цього́ ви не мо́жете запере́чувати.


І горе королеві, якщо вона винна.

І го́ре короле́ві, якщо́ вона́ ви́нна.


Ми створені один для одного.

Ми ство́рені оди́н для одного́.


Шрам тож посупивсь.

Шрам тож посупи́всь.


— О, труднощі не страхають мене.

— О, тру́днощі не страха́ють мене́.


Массіно мій! Я ні про що не думаю, лише про тебе.

Массіно мій! Я ні про що не ду́маю, лише́ про тебе́.


— Ні, не сплю.

— Ні, не сплю.


І, на мою гадку, треба їхати всім разом.

І, на мою́ га́дку, тре́ба ї́хати всім ра́зом.


Про тебе було в газетах.

Про тебе́ було́ в газе́тах.


Тоді я прибуду до вас у гості,.

Тоді́ я прибу́ду до вас у го́сті,.


Цієї хвилини пані Бонасьє почала приходити до пам'яті.

Ціє́ї хвили́ни па́ні Бонасьє почала́ прихо́дити до па́м'яті.


І помчавсь од них необзир.

І помча́всь од них необзи́р.


— Спробуймо, і якщо воно добре, вип'ємо.

— Спро́буймо, і якщо́ воно́ до́бре, ви́п'ємо.


Бажав би я знати, як воно скінчиться?

Бажа́в би я зна́ти, як воно́ скі́нчиться?


Душа ж твоя лишилася чистішою за сльозину.

Душа́ ж твоя́ лиши́лася чисті́шою за сльози́ну.


Джекоб Кент сидів та грівся на сонці.

Джекоб Кент сиді́в та грі́вся на со́нці.


Ой, ти старий дідуга,.

Ой, ти стари́й дідуга́,.


Водив мене босу на морозець.

Води́в мене́ бо́су на моро́зець.


Інші, зустрівшись, тисли Гвинтовку за руку.

І́нші, зустрі́вшись, ти́сли Гвинтовку за ру́ку.


На вулицях і в порту били барабани.

На ву́лицях і в порту́ би́ли бараба́ни.


— Годі, годі, мамо! — каже запорожець.

— Го́ді, го́ді, ма́мо! — ка́же запоро́жець.


На мене чекають як раз опівночі, а я вже запізнилася.

На мене́ чека́ють як раз опі́вночі, а я вже запізни́лася.


Був він людина не красномовна.

Був він люди́на не красномо́вна.


Одного разу він зробив дурницю, необережно нагадавши про себе кардиналові.

Одного́ ра́зу він зроби́в дурни́цю, необере́жно нагада́вши про себе́ кардина́лові.


Нарешті, почув він голос дівчини і швидко поплазував туди, де вона сиділа.

Наре́шті, почу́в він го́лос ді́вчи́ни і шви́дко поплазува́в туди́, де вона́ сиді́ла.


Було справді недалеко.

Було́ спра́вді недале́ко.


Але ще й досі ніхто не міг зміркувати, що йому таке сталося.

Але́ ще й до́сі ніхто́ не міг зміркува́ти, що йому таке́ ста́лося.


Приїздив і минулої неділі та й бачив, що батькові щось недобре.

Приїзди́в і мину́лої неді́лі та й ба́чив, що ба́тькові щось недо́бре.


— Що ти верзеш, дурний?

— Що ти верзе́ш, дурни́й?


Поранений став навколішки та поцілував ноги свого спасителя.

Пора́нений став навко́лішки та поцілува́в но́ги свого́ спаси́теля.


Він — мій власний, і я можу робити з ним, що хочу.

Він — мій вла́сний, і я мо́жу роби́ти з ним, що хо́чу.


Ви — перший, будьте ж і останнім.

Ви — пе́рший, бу́дьте ж і оста́ннім.


Я беру одну твою руку і тулю її до уст.

Я беру́ одну́ твою́ ру́ку і тулю́ її до уст.


Ми знаємо цю історію.

Ми зна́ємо цю істо́рію.


Ми послали по Араміса.

Ми посла́ли по Араміса.


Ти моя бранка і повинна коритися моїй волі.

Ти моя́ бра́нка і пови́нна кори́тися мої́й во́лі.


Одне слово, я відіграв.

Одне́ сло́во, я відігра́в.


Жалко, що доводиться мені назад вас везти до Давсона.

Жа́лко, що дово́диться мені́ наза́д вас везти́ до Давсона.


Та й давай гасати за нею круг Шрамового коня.

Та й дава́й гаса́ти за не́ю круг Шра́мового коня́.


Попробуємо обійтися без неї.

Попро́буємо обійти́ся без не́ї.


Жити! Існувати! Дика боротьба тривала далі.

Жи́ти! Існува́ти! Ди́ка боротьба́ трива́ла да́лі.


Тої ж хвилини задеренчали колеса карети.

То́ї ж хвили́ни задеренча́ли коле́са каре́ти.


— Дозвольте висловити вам щонайпалкішу подяку.

— Дозво́льте ви́словити вам щонайпалкі́шу подя́ку.


Погляди їхні зустрілися, а далі все пішло, як по маслу.

По́гляди ї́хні зустрі́лися, а да́лі все пішло́, як по ма́слу.


— Що оце ти твориш, побро? — питає Чорногор.

— Що оце́ ти тво́риш, по́бро? — пита́є Чорногор.


Над сонцем силу,.

Над со́нцем си́лу,.


Я заплатив вже за свою довірливість, надто за довірливість до блондинок.

Я заплати́в вже за свою́ дові́рливість, на́дто за дові́рливість до блонди́нок.


Гаряче повітря, змішане з запахом поту і парфум, ударило на них.

Гаря́че пові́тря, змі́шане з за́пахом по́ту і парфу́м, уда́рило на них.


Да й точаться до ридвана, махаючи косами.

Да й то́чаться до ридвана, маха́ючи ко́сами.


Бій точився ще кілька хвилин.

Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.


Міледі простягла йому руку.

Міле́ді простягла́ йому ру́ку.