Дим, наче хмара, ходить понад головами.

Дим, на́че хма́ра, хо́дить по́над го́ловами.


— Не руш звідси.

— Не руш зві́дси.


Не один раз уже ти служила мені вірні служби, послужи, може, в останнє.

Не оди́н раз уже́ ти служи́ла мені́ ві́рні слу́жби, послужи́, мо́же, в оста́ннє.


Кожний лист, це бомба.

Ко́жний лист, це бо́мба.


— Щістнадцять грабарів і чотири салдати.

— Щістна́дцять граба́рів і чоти́ри салда́ти.


Ах, ти старий проклятущий розбійнику.

Ах, ти стари́й проклятущий розбі́йнику.


Я сидів і дивився на неї.

Я сиді́в і диви́вся на не́ї.


Міледі мовчки скинула оком на свого коханця.

Міле́ді мо́вчки ски́нула о́ком на свого́ коха́нця.


Каганчик перекинувся й загас, залитий власним жиром.

Каганчик переки́нувся й загас, зали́тий вла́сним жи́ром.


За п'ять хвилин були вже біля берега.

За п'ять хвили́н були́ вже бі́ля бе́рега.


Ні, помиляємось, він знайшов покупця на діямант.

Ні, помиля́ємось, він знайшо́в покупця́ на діяма́нт.


Ви ж утопитесь у болотяній калюжі.

Ви ж уто́питесь у боло́тяній калю́жі.


Як сказав, то наче іскру в порох укинув.

Як сказа́в, то на́че і́скру в по́рох уки́нув.


Слід тільки вміти чекати.

Слід ті́льки вмі́ти чека́ти.


Д'Артаньян прийшов йому на допомогу, піднісши вгору нагая.

Д'Артаньян прийшо́в йому на допомо́гу, підні́сши вго́ру нагая́.


Треба було поснідати.

Тре́ба було́ посні́дати.


— Ну, а про що ж тебе суддя питав? — промовив перший Журковський.

— Ну, а про що ж тебе́ суддя́ пита́в? — промо́вив пе́рший Журковський.


Дивую, що вони запізнилися, це не їхній звичай.

Диву́ю, що вони́ запізни́лися, це не ї́хній зви́чай.


Винен Борислав, винно наше прокляте щастя!

Ви́нен Борисла́в, винно на́ше про́кля́те ща́стя!


— Нарешті, — спитав Фелтон, — що вам заподіяли нарешті?

— Наре́шті, — спита́в Фелтон, — що вам заподі́яли наре́шті?


Козацтво ще не спало, а, порозкладавши огнища, сиділо коло них купами.

Коза́цтво ще не спа́ло, а, порозклада́вши о́гнища, сиді́ло ко́ло них ку́пами.


Тоді одвернулась і пішла геть.

Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.


Був там і козак Байда, що висів ребром у турків на гаку, а не зламав своєї віри.

Був там і коза́к Ба́йда, що ви́сі́в ре́бром у ту́рків на га́ку, а не злама́в своє́ї ві́ри.


Отже, всі чотири приятелі були вкупі.

О́тже, всі чоти́ри при́ятелі були́ вку́пі.


— Кажіть, я вас слухаю.

— Кажі́ть, я вас слу́хаю.


— А дача його?

— А да́ча йо́го?


— Побачимо ось, чия візьме.

— Поба́чимо ось, чия́ ві́зьме.


І це завдання для такої талановитої жінки було зовсім легке.

І це завда́ння для тако́ї таланови́тої жі́нки було́ зо́всім легке́.


Так, жити, існувати.

Так, жи́ти, існува́ти.


Ущухнув трохи галас.

Ущу́хнув тро́хи га́лас.


Він мало відповідав на запитання про інших і уникав розмови про себе.

Він ма́ло відповіда́в на запита́ння про і́нших і уника́в розмо́ви про себе́.


Д'Артаньян відчув справедливість цього докору.

Д'Артаньян відчу́в справедли́вість цього́ до́ко́ру.


— Я такий самий, як і ваш Генрись.

— Я таки́й са́ми́й, як і ваш Генри́сь.


Б'юкенгем зламав печатку.

Б'юкенгем злама́в печа́тку.


А я послав козака навперейми.

А я посла́в козака́ навпере́йми.


Наче грім гримнув у хату.

На́че грім гри́мнув у ха́ту.


— Ой, пане, а шандар казав, що мене за те повісять — заводив Йосько.

— Ой, па́не, а шанда́р каза́в, що мене́ за те пові́сять — заво́див Йосько.


Той, стоя перед образом, дочитував своїх молитов.

Той, стоя пе́ред о́бразом, дочи́тував свої́х молито́в.


Те, що ви хочете робити, скидається на державну зраду.

Те, що ви хо́чете роби́ти, скида́ється на держа́вну зра́ду.


Скоро скінчиться облога, ми поїдемо туди.

Ско́ро скі́нчиться обло́га, ми пої́демо туди́.


Грубші кінці в ногах випиналися нерівним рядом.

Гру́бші кінці́ в нога́х випина́лися нері́вним ря́дом.


Тут я й спинився.

Тут я й спини́вся.


Покинь хоть на часинку своє січове юродство.

Поки́нь хоть на часи́нку своє́ січове́ юродство.


— Чи не треба вам решти, пане офіцере? — спитав хазяїн.

— Чи не тре́ба вам ре́шти, па́не офіце́ре? — спита́в хазя́їн.


Той, кого ви зробили найщасливіщим з людей.

Той, кого ви зроби́ли найщасли́ві́щим з люде́й.


З цією сотнею пістолей ми розкошуватимемо до кінця місяця.

З ціє́ю со́тнею пістолей ми розкошува́тимемо до кінця́ мі́сяця.


Років через три після смерти пана Івана настав на Україні великий голод.

Ро́кі́в че́рез три пі́сля смерти па́на Іва́на наста́в на Украї́ні вели́кий го́лод.


Я сам прийду сьогодні ввечорі, об одинадцятій, перепросити вас.

Я сам прийду́ сього́дні ввечорі, об одина́дцятій, перепроси́ти вас.


— Як ви вирішили, — сказав Атос, — то йдіть.

— Як ви ви́рішили, — сказа́в Атос, — то йдіть.


Ніжне, біле тіло як чистий алябастер заблищало на сонці.

Ні́жне, бі́ле ті́ло як чи́стий алябастер заблища́ло на со́нці.


— Ха, ха, ха.

— Ха, ха, ха.


Лягайте й засніть.

Ляга́йте й засні́ть.


Коло дверей стояла варта.

Ко́ло двере́й стоя́ла ва́рта.


Якщо вам непотрібна частина вашого приладдя та струменту, то це вже ваша справа.

Якщо́ вам непотрі́бна части́на ва́шого прила́ддя та струме́нту, то це вже ва́ша спра́ва.


Щука ширше рознімає рот, побачивши їх.

Щу́ка ши́рше розніма́є рот, поба́чивши їх.


Д'Артаньян підійшов до неї із завждишньою своєю талантністю.

Д'Артаньян підійшо́в до не́ї із за́вжди́шньою своє́ю тала́нтністю.


Я ще не мала часу з ним побачитись.

Я ще не ма́ла ча́су з ним поба́читись.


Д'Артаньян за ними.

Д'Артаньян за ними.


— А прийдете з зброєю, то битимуся з вами на смерть, як і до цього бився.

— А при́йдете з збро́єю, то би́тимуся з вами на смерть, як і до цього́ би́вся.


Не бачиш, як він верхом ходить, аж хребтове крило поверх води виставляє.

Не ба́чиш, як він ве́рхом́ хо́дить, аж хребто́ве крило́ пове́рх води́ виставля́є.


Як і передбачав Д'Артаньян, Атоса не було вдома.

Як і передбача́в Д'Артаньян, Атоса не було́ вдо́ма.


Мушкетер ступив два кроки наперед і рукою відсунув Д'Артаньяна.

Мушкетер ступи́в два кро́ки напере́д і руко́ю відсу́нув Д'Артаньяна.


— Я знаю, що вас викрали.

— Я зна́ю, що вас ви́крали.


Іншим разом їхні ігри обертали на бійку, і тут король був не завжди дужчий.

І́ншим ра́зом ї́хні і́гри оберта́ли на бі́йку, і тут коро́ль був не за́вжди́ ду́жчий.


— Нудно мені.

— Ну́дно мені́.


Флоссі ще ближче пригорнулась до нього.

Флоссі ще бли́жче пригорну́лась до нього.


Ми не такі погані, як ти думаєш.

Ми не такі́ пога́ні, як ти ду́маєш.


Д'Артаньян повернувся до будинку.

Д'Артаньян поверну́вся до буди́нку.


Незабаром Патрік почув голос свого пана, що кликав сокола.

Незаба́ром Патрік почу́в го́лос свого́ па́на, що кли́кав со́кола.


Тому я й звернувся до вас, що вірю вам і покладаюсь на вас.

Тому́ я й зверну́вся до вас, що ві́рю вам і поклада́юсь на вас.


Любив мене, мати, запорожець,.

Люби́в мене́, ма́ти, запоро́жець,.


Юнак наблизився до дівчини і взяв її за руки.

Юна́к набли́зився до ді́вчи́ни і взяв її за ру́ки.


— Е, чого такого! — відказав Вовкун, махнувши рукою.

— Е, чого́ тако́го! — відказа́в Вовку́н, махну́вши руко́ю.


Д'Артаньян здрігнувся з голови до п'ят.

Д'Артаньян здрігну́вся з голови́ до п'ят.


Може статися, що йому не пощастить, та треба було ризикнути.

Мо́же ста́тися, що йому не пощасти́ть, та тре́ба було́ ризикну́ти.


Протягом двадцяти хвилин доїхали туди.

Про́тягом двадцяти́ хвили́н дої́хали туди́.


Це я зважила непохитно.

Це я зва́жила непохи́тно.


Час нам на той світ виряжатись.

Час нам на той світ виряжа́тись.


Думалося про те, який то чудний оцей освіт.

Ду́малося про те, яки́й то чудни́й оце́й осві́т.


Одне слово, не звіряйтеся ні на кого, навіть на свою тінь.

Одне́ сло́во, не звіря́йтеся ні на кого, на́віть на свою́ тінь.


Довго про щось сперечалися.

До́вго про щось спереча́лися.


— Мої роки — роки безрозумних надій, монсеньєр, — відповів Д'Артаньян.

— Мої́ ро́ки́ — ро́ки́ безрозу́мних наді́й, монсеньє́р, — відпові́в Д'Артаньян.


Знов почав походжати мовчки.

Знов поча́в походжа́ти мо́вчки.


Якщо ваш друг перебуде в льосі ще тиждень, ми зійдемо на нівець.

Якщо́ ваш друг перебу́де в льо́сі ще ти́ждень, ми зі́йдемо на ніве́ць.


У день нас наче дражнили облудні сонця.

У день нас на́че дражни́ли облу́дні со́нця.


До того ж вони мусіли уважно стежити й за своїми власними особами.

До того́ ж вони́ мусіли ува́жно сте́жити й за свої́ми вла́сними осо́бами.


В світлоньку ввійшла,.

В світло́ньку ввійшла́,.


Портос і Араміс зблідли й перезирнулися.

Портос і Араміс зблі́дли й перезирну́лися.


Більше дітей у старих Новітніх не було.

Бі́льше діте́й у стари́х Новітніх не було́.


— Моїх наказів?

— Мої́х нака́зів?


Ти перша перервала її своїм сміхом.

Ти пе́рша перерва́ла її свої́м́́́ смі́хом.


Довелося виконати їхнє бажання.

Довело́ся ви́конати ї́хнє бажа́ння.


Не минуло й години, а Гава мав уже цілу копу здоровенних раків в торбі.

Не мину́ло й годи́ни, а Га́ва мав уже́ ці́лу ко́пу здорове́нних ра́ків в то́рбі.


— Голос метиса гнівно хрипів.

— Го́лос мети́са гні́вно хрипі́в.


Четверо собак належать мені, але мені потрібно ще чотири.

Че́тверо соба́к нале́жать мені́, але́ мені́ потрі́бно ще чоти́ри.


Ну, ідіть, ідіть, бога ради.

Ну, іді́ть, іді́ть, бо́га ра́ди.


Наш ґасконець стежив за нею і бачив, куди вона подалася.

Наш ґасконець сте́жив за не́ю і ба́чив, куди́ вона́ подала́ся.


За сто мір корму він платив по п'ятдесят доларів і більше.

За сто мір ко́рму він плати́в по п'ятдеся́т до́ларів і бі́льше.


Розпочав суд над Кирилом Туром батько Пугач.

Розпоча́в суд над Кири́лом Ту́ром ба́тько Пу́гач.


Я впала на одно коліно, потім на обидва.

Я впа́ла на одно́ колі́но, по́тім на оби́два.


Фелтон простяг зброю міледі.

Фелтон простя́г збро́ю міле́ді.


Я з жахом поглянув їй у лице.

Я з жа́хом погля́нув їй у лице́.


А гей, княгине! Давай лиш козакам вечеряти!

А гей, княги́не! Дава́й лиш козака́м вече́ряти!


Було під північ.

Було́ під пі́вніч.


— А я певний, що з зовсім іншими намірами, пане кардинале.

— А я пе́вний, що з зо́всім і́ншими на́мірами, па́не кардина́ле.


— Тоді ми наздогонимо карету й знищимо всіх, що сидітимуть усередині.

— Тоді́ ми наздого́нимо каре́ту й зни́щимо всіх, що сиді́тимуть усере́дині.


Шрам наздогнав свій поїзд коло високих воріт пана Гвинтовки.

Шрам наздогна́в свій по́їзд ко́ло висо́ких ворі́т па́на Гвинтовки.


— Ходіть до обіду! — каже вона різко і щезає.

— Ході́ть до обі́ду! — ка́же вона́ рі́зко і щеза́є.


— А що ж ви мали зробити з жінкою? — схвильовано спитав Д'Артаньян.

— А що ж ви ма́ли зроби́ти з жі́нкою? — схвильо́вано спита́в Д'Артаньян.


То була людина акції.

То була́ люди́на а́кції.


— Вина! — сказав Атос, побачивши хазяїна.

— Вина́! — сказа́в Атос, поба́чивши хазя́їна.


— Алеж я тутешній, — простогнав я.

— Алеж я туте́шній, — просто́гнав я.


— А що він відказав на це?

— А що він відказа́в на це?


Принесіть сюди вагу, і ми поділимось.

Принесі́ть сюди́ вагу́, і ми поділимо́сь.


Але звуків так мало, вони такі одноманітні, що не можуть довго зайняти слуху.

Але́ зву́ків так ма́ло, вони́ такі́ одномані́тні, що не мо́жуть до́вго зайня́ти слу́ху.


Ледве скінчивши вечеряти, я почутила, що тіло моє поволі дубіє.

Ле́две скінчи́вши вече́ряти, я почу́тила, що ті́ло моє́ пово́лі дубі́є.


Сумний й суворий своєю вдачею, він пеклувався юнаком, як батько.

Сумни́й й суво́рий своє́ю вда́чею, він пеклува́вся юнако́м, як ба́тько.


Погонич лежав на санках, а собаки швидко бігли прямо до хатини.

Пого́нич лежа́в на са́нка́х, а соба́ки шви́дко бі́гли пря́мо до хати́ни.


Свистів вітер, та в вітрі не було Єгови.

Свисті́в ві́тер, та в ві́трі не було́ Єго́ви.


Атос, що бачив усе, вздрів легку усмішку на губах ґасконця.

Атос, що ба́чив усе́, вздрів легку́ у́смі́шку на губа́х ґасконця.


Я дивлюся на нього, не змигаючи.

Я дивлю́ся на нього, не змига́ючи.


Сина посилав до військового обозу, а сам знав одну церкву.

Си́на посила́в до військо́во́го обо́зу, а сам знав одну́ це́ркву.


Ян злісно всміхнувся.

Ян злі́сно всміхну́вся.


— Але ж, Джой, я працюю, що сили.

— Але́ ж, Джой, я працю́ю, що си́ли.


— Вони нас побачать.

— Вони́ нас поба́чать.


Пароксизм був сильний.

Парокси́зм був си́льний.


Вони їхали в один ряд з похмурим видом і похнюпившись.

Вони́ ї́хали в оди́н ряд з похму́рим ви́дом і похню́пившись.


— Добра дитина! — вигукнула Ганна Австрійська.

— До́бра дити́на! — ви́гукнула Га́нна Австрі́йська.


Король вийшов з кабінету перший.

Коро́ль ви́йшов з кабіне́ту пе́рший.


Д'Артаньян побіг, випередив їх і зупинився.

Д'Артаньян побі́г, ви́передив їх і зупини́вся.


І ми сьогодні напишемо листи, дамо їм грошей, і вони поїдуть.

І ми сього́дні напи́шемо листи́, дамо́ їм грошей, і вони́ пої́дуть.


Та воно не змило бруду з вашої душі й тавра з вашого тіла.

Та воно́ не зми́ло бру́ду з ва́шої душі́ й тавра́ з ва́шого ті́ла.


— Як то? — вже з невдоволенням спитав пан Андрій.

— Як то? — вже з невдово́ленням спита́в пан Андрі́й.


— Що вам переказав кардинал для мене?

— Що вам переказа́в кардина́л для мене́?


Дуже звеселивсь тоді Брюховецький.

Ду́же звесели́всь тоді́ Брюхове́цький.


По закінченні облоги я вступаю до манастиря лазаристів.

По закі́нченні обло́ги я вступа́ю до манастиря́ лазари́стів.


Опанас замовк, задумався.

Опана́с замо́вк, заду́мався.


— Я вгадала це! — сказала Марина.

— Я вгада́ла це! — сказа́ла Мари́на.


Порівнявшися з ним, вони й собі спинилися.

Порівнявшися з ним, вони́ й собі́ спини́лися.


Як будувати хатину, то дах треба насипати землею.

Як будува́ти хати́ну, то дах тре́ба наси́па́ти земле́ю.


— Хіба тобі не пощастило, Д'Артаньяне? — спитав Атос.

— Хіба́ тобі́ не пощасти́ло, Д'Артаньяне? — спита́в Атос.


Він був немов мала дитина, — і все через те, що мав багато жиру в собі.

Він був немо́в ма́ла дити́на, — і все че́рез те, що мав бага́то жи́ру в собі́.


— Так, пане.

— Так, па́не.


— Добре, добре, — перебив кардинал — я не гніваюся на вас.

— До́бре, до́бре, — переби́в кардина́л — я не гні́ваюся на вас.


Піт проступив йому на лиці.

Піт проступи́в йому на лиці́.


Да скорій до коня, да й поїхав.

Да скорій до коня́, да й пої́хав.


Отож тепер ця поверхня була гладенька, тверда й слизька, як паркет.

Ото́ж тепе́р ця пове́рхня була́ гладе́нька, тверда́ й слизька́, як парке́т.


Черногорець зараз кинувсь до свого побратима, а Леся до Петра.

Черногорець за́раз ки́нувсь до свого́ побрати́ма, а Ле́ся до Петра́.


Кінчу цей лист.

Кінчу цей лист.


Не сватаннє в мене на думці.

Не сва́таннє в мене́ на ду́мці.


Ну, тепер я рад з душі стукнутись із тобою шаблями.

Ну, тепе́р я рад з душі́ сту́кнутись із тобо́ю шабля́ми.


Отже, все йдеться добре, все йдеться найкраще.

О́тже, все йде́ться до́бре, все йде́ться найкра́ще.


Злякалась голубонька, як дитина, і заплакала з ляку.

Зляка́лась голу́бонька, як дити́на, і запла́кала з ля́ку.


Вони йшли до тюрми.

Вони́ йшли до тюрми́.


Ви хотіли її вбити.

Ви хоті́ли її вби́ти.


Штука для штуки.

Шту́ка для шту́ки.


Їй здавалось, ніби вона чує вже іржання коней.

Їй здава́лось, ні́би вона́ чу́є вже іржання ко́ней.


Було б краще сісти на коня та податись їй назустріч.

Було́ б кра́ще сі́сти на коня́ та пода́тись їй назу́стріч.


Він учащав до жінки судового.

Він учаща́в до жі́нки судово́го.


Портос плакав, Араміс рукою указував на небо, Атос перехристився.

Портос пла́кав, Араміс руко́ю ука́зував на не́бо, Атос перехристи́вся.


Право говорити за всіх надали Атосові.

Пра́во говори́ти за всіх надали́ Ато́сові.


Ось тут передо мною.

Ось тут пе́редо мно́ю.


Після сніданку спливав день помалу.

Пі́сля сніда́нку сплива́в день пома́лу.


— Цей перстень, моя люба, у мене.

— Цей пе́рстень, моя́ люба́, у мене́.


Пригоди, за які ми оце розповіли, відбулися на протязі півгодини.

Приго́ди, за які́ ми оце́ розповіли́, відбули́ся на протязі півгодини.


— А в перших листах!

— А в пе́рших листа́х!


То й накраще, бо не годилося нам з невірами брататися.

То й накра́ще, бо не годи́лося нам з неві́рами брата́тися.


Д'Артаньян визнав за краще останній спосіб і скинув собі розбишаку на плечі.

Д'Артаньян ви́знав за кра́ще оста́нній спо́сіб і ски́нув собі́ розбиша́ку на пле́чі.


Той гетьман — Хмельницький, і у військових справах я йому корюся.

Той ге́тьман — Хмельни́цький, і у військо́ви́х спра́вах я йому корю́ся.


Коло брами манастиря подзвонили.

Ко́ло бра́ми манастиря́ подзвони́ли.


— Хай вони викличуть Кіллісну з неба, куди я її послав.

— Хай вони́ ви́кличуть Кіллісну з не́ба, куди́ я її посла́в.


— П'єре, допоможіть мені вийти.

— П'є́ре, допоможі́ть мені́ ви́йти.


Він теж шукав особистої помсти.

Він теж шука́в особи́стої по́мсти.


Ніч уже на ісході.

Ніч уже́ на ісході.


— А ти, Грімо, розумієш? — спитав Араміс.

— А ти, Грі́мо, розумі́єш? — спита́в Араміс.


— Спасибі вам, Петре, велике! — кинувся Тиміш до Влучка.

— Спаси́бі вам, Пе́тре, вели́ке! — ки́нувся Тиміш до Влу́чка.


— А чого ж це ви мені не запропонували святої води?

— А чого́ ж це ви мені́ не запропонува́ли свято́ї води́?


Атос, завжди мовчазний, тільки запитливо глянув на юнака.

Атос, за́вжди́ мовчазни́й, ті́льки запи́тливо гля́нув на юнака́.


Як ось чує Петро — тупотять коні.

Як ось чу́є Петро́ — тупотя́ть ко́ні.


— Ви заважаєте правосуддю.

— Ви заважа́єте правосу́ддю.


Правда, Борис не знав, хто вона і до якої народности зачисляє себе.

Пра́вда, Бори́с не знав, хто вона́ і до яко́ї народности зачисляє себе́.


Хіба ж ви не пам'ятаєте?

Хіба́ ж ви не пам'ята́єте?


Генрись вийшов кудись.

Генри́сь ви́йшов куди́сь.


Ось як стоїть тепер справа.

Ось як стої́ть тепе́р спра́ва.


Це ж бо обов'язок кожної, добре вихованої людини.

Це ж бо обо́в'язок ко́жної, до́бре ви́хованої люди́ни.


Проїхавши під двома арками, карета спинилась у темному чотирьохкутньому дворі.

Прої́хавши під двома́ а́рками, каре́та спини́лась у те́мному чотирьохкутньому дворі́.


— Не жидівська то річ трефні раки ловити.

— Не жиді́вська то річ тре́фні ра́ки лови́ти.


Він усім додав би нового життя, нової надії.

Він усі́м дода́в би ново́го життя́, ново́ї наді́ї.


Через два дні відбувся похорон.

Че́рез два дні відбу́вся по́хорон.


Уже надворі стемніло.

У́же надво́рі стемні́ло.


А що ж сталося у вас по моєму відході?

А що ж ста́лося у вас по моє́му відхо́ді?


— Замовчіть! Ви дурний.

— Замовчі́ть! Ви дурни́й.


Я дісталася ватажкові.

Я діста́лася ватажко́ві.


Я з неописаною тривогою поклонився і став, неначе вкопаний.

Я з неопи́саною триво́гою поклони́вся і став, нена́че вко́паний.


Городовому козакові треба стерегтись їх, як огню.

Городово́му козако́ві тре́ба стерегти́сь їх, як огню́.


— На пістолях!

— На пісто́лях!


Якби ви мене любили, ви бачили б усе, про що я кажу вам, в іншому освітленні.

Якби́ ви мене́ люби́ли, ви ба́чили б усе́, про що я кажу́ вам, в і́ншому осві́тленні.


— Лорд Вінтер? — згукнув Фелтон.

— Лорд Вінтер? — згукну́в Фелтон.


— Жінка такого низького стану! — обурився Портос і скривив зневажливу гримасу.

— Жі́нка тако́го низько́го ста́ну! — обу́рився Портос і скриви́в знева́жливу грима́су.


Зберіть ваші речі, завтра ви поїдете.

Збері́ть ва́ші ре́чі, за́втра ви пої́дете.


Ви доторкаєтеся до найглибших струн жіночого серця.

Ви доторка́єтеся до найгли́бших струн жіно́чого се́рця.


А тепер слухай моєї ради.

А тепе́р слу́хай моє́ї ра́ди.


І раптом одного ранку до Давсона приїхав урядовий кур'єр Деверо.

І ра́птом одного́ ра́нку до Давсона приї́хав урядо́вий кур'є́р Деверо.


— Ви вже готові? — спитав Фелтон.

— Ви вже гото́ві? — спита́в Фелтон.


Міледі вгадала правильно.

Міле́ді вгада́ла пра́вильно.


Шрам ішов за ним, хитаючи понуро головою.

Шрам ішо́в за ним, хита́ючи пону́ро голово́ю.


Слабка стріла, пролетівши поміж брусами, вп'ялася в руку місіонерові.

Слабка́ стріла́, пролеті́вши помі́ж бруса́ми, вп'яла́ся в ру́ку місіоне́рові.


Княгиню тим часом підвели з землі.

Княги́ню тим ча́сом підвели́ з землі́.


— Ну, ну, аджеж я знаю, що ти не смієш стріляти!

— Ну, ну, адже́ж я зна́ю, що ти не смі́єш стріля́ти!


А в нас тепер бач, як завелось? Що кожен себе гледить, аби йому було добре.

А в нас тепе́р бач, як завело́сь? Що ко́жен себе́ гле́дить, аби́ йому було́ до́бре.


— Так, але недовга річ вистрілити з карети, що мчить учвал.

— Так, але́ недо́вга річ ви́стрілити з каре́ти, що мчить учва́л.


Але я не вартий милости, що ви мені робите.

Але́ я не ва́ртий ми́лости, що ви мені́ ро́бите.


Портос, не відповівши ні слова, зробив ще крок назад.

Портос, не відпові́вши ні сло́ва, зроби́в ще крок наза́д.


Хай буде що буде, я піду.

Хай бу́де що бу́де, я піду́.


Хоч той таки й дійсно дурень.

Хоч той таки́ й ді́йсно ду́рень.


Ви осторонь стоїте.

Ви о́сторонь стоїте́.


Тиллі вислизнула, і я слідом за нею.

Ти́ллі ви́слизнула, і я слі́дом́ за не́ю.


Фігура та похожала по уквітчаній терасі.

Фігу́ра та похожа́ла по укві́тчаній тера́сі.


Ти вільний до сьомої вечора.

Ти ві́льний до сьо́мої ве́чора.


Лорд допитливим оком скинув на полонянку й на молодого офіцера.

Лорд допи́тливим о́ком ски́нув на полоня́нку й на молодо́го офіце́ра.


Васюта й руки попустив.

Васю́та й ру́ки попусти́в.


Чоловіка цього вже покарано, і я цілком задоволений.

Чолові́ка цього́ вже пока́рано, і я цілко́м задово́лений.


Знов настала перерва.

Знов наста́ла пере́рва.


Я, — каже, — жду в Ічні.

Я, — ка́же, — жду в І́чні.


Не відмовляйтеся від цього.

Не відмовля́йтеся від цього́.


Д'Артаньянові цього було досить, і він одразу вирішив, що йому робити.

Д'Артаньянові цього́ було́ до́сить, і він одра́зу ви́рішив, що йому роби́ти.


Фелтон перший знявся по трапу й подав руку міледі.

Фелтон пе́рший зня́вся по тра́пу й пода́в ру́ку міле́ді.


Дональд і Дейві — це були найкращі зразки прикордонних невдатників.

Дональд і Дейві — це були́ найкра́щі зразки́ прикордо́нних невда́тників.


Нарешті, ставши на останній щабель, він завис на руках і торкнувся землі.

Наре́шті, ста́вши на оста́нній щабе́ль, він зави́с на рука́х і торкну́вся землі́.


Скажете ж нам, коли буде готово!

Ска́жете ж нам, коли́ бу́де гото́во!


Я радий би глухівчанам помочі дати, а не бити на них.

Я ра́дий би глухівчанам по́мочі да́ти, а не би́ти на них.


— Оце й усе, що я мав сказати вам.

— Оце́ й усе́, що я мав сказа́ти вам.


Иншим щастить, і вони знаходять багато золота, а мені не щастить.

Иншим щасти́ть, і вони́ знахо́дять бага́то зо́лота, а мені́ не щасти́ть.


Боже мій милий, я загинула!

Бо́же мій ми́лий, я заги́нула!


З жахом я побачила, що на кілька кроків від мене стоїть чоловік.

З жа́хом я поба́чила, що на кі́лька кро́ків від мене́ стої́ть чолові́к.


Ми разом з вами щось поміркуємо.

Ми ра́зом з вами щось помірку́ємо.


В лісі було ще темно, тихо і глухо.

В лі́сі було́ ще те́мно, ти́хо і глу́хо.


Довго намагався пан Андрій заховувати у своїй хаті свої звичаї.

До́вго намага́вся пан Андрі́й захо́вувати у свої́й ха́ті свої́ зви́чаї.


Він зараз же попрямував до Портсмуту.

Він за́раз же попрямува́в до По́ртсмуту.


Потім раптом стала на одно коліно й поцілувала грубо обтесаний поріг.

По́тім ра́птом ста́ла на одно́ колі́но й поцілува́ла гру́бо обте́саний порі́г.


— Наше вино? — здивувався Атос.

— На́ше вино́? — здивува́вся Атос.


Настав, нарешті, вечір.

Наста́в, наре́шті, ве́чір.


— У вас ніби то цікаві новини.

— У вас ні́би то ціка́ві нови́ни.


— Товариші! — промовив він, усміхаючись.

— Това́риші! — промо́вив він, усміха́ючись.


Очі Дикові трошки пом'якшали.

О́чі Ди́кові тро́шки пом'я́кшали.


І герцоґ зомлів.

І герцоґ зомлі́в.


Ігуменя не здогадується й думає, що це приїхали по мене від кардинала.

Ігу́меня не здога́дується й ду́має, що це приї́хали по мене́ від кардина́ла.


Досить матиме їжі на свою сім'ю.

До́сить ма́тиме ї́жі на свою́ сім'ю́.


Портос удав ніби розгубився.

Портос уда́в ні́би розгуби́вся.


І королева піднесла свою чудову ручку до корсажа.

І короле́ва піднесла́ свою́ чудо́ву ру́чку до корсажа.


Мізкує так собі Петро, аж ось ізнов закопотіли коні.

Мізку́є так собі́ Петро́, аж ось ізнов закопоті́ли ко́ні.


З себе гарний, дуже стриманий та чемний, Максим усім подобався.

З себе́ га́рний, ду́же стри́маний та че́мний, Макси́м усі́м подо́бався.


При тім вона наторкнулася носом до гіллячки і прокинулась.

При тім вона́ наторкну́лася но́сом до гіллячки і проки́нулась.


Та корився найдужче.

Та кори́вся найду́жче.


— Які саме?

— Які́ са́ме?


— Море, драгий побро! — крикнув Чорногор.

— Мо́ре, дра́гий по́бро! — кри́кнув Чорногор.


Портос підвівся, попрощався із своїми приятелями і пішов за Мускетоном.

Портос підві́вся, попроща́вся із свої́ми при́ятелями і пішо́в за Мускетоном.


Юнак, сам дивуючись, відчував, як калатало йому серце.

Юна́к, сам диву́ючись, відчува́в, як калата́ло йому се́рце.


Я взяв би сто пістолей.

Я взяв би сто пістолей.


Він міркував собі, що кожна людина з природи своєї лінива.

Він міркува́в собі́, що ко́жна люди́на з приро́ди своє́ї ліни́ва.


Вони саме налагодились слухати листа, якого один з них тільки но одержав.

Вони́ са́ме нала́годились слу́хати листа́, яко́го оди́н з них ті́льки но оде́ржа́в.


Плянше й собі був у надпориві і більше вже не знимав розмови про звільнення.

Пля́нше й собі́ був у надпориві і бі́льше вже не зни́мав розмо́ви про зві́льнення.


Ну, ну, цікаво, чим то покаже себе той Генрись.

Ну, ну, ціка́во, чим то пока́же себе́ той Генри́сь.


Богун зібрав свій полк і пішов у поход.

Богу́н зібра́в свій полк і пішо́в у похо́д.


Там жінкам не дуже догоджають.

Там жінка́м не ду́же догоджа́ють.


Кинувся Богун на постріли і набіг на заднє польське військо.

Ки́нувся Богу́н на по́стріли і набі́г на за́днє по́льське ві́йсько.


Невістко, з якої причини помер мій брат?

Неві́стко, з яко́ї причи́ни поме́р мій брат?


— Я настоюю на цьому.

— Я насто́юю на цьому́.


Володко похитав головою.

Воло́дко похита́в голово́ю.


Чоловік, що зразу зачарував двох таких жінок, очевидно — людина надзвичайна.

Чолові́к, що зра́зу зачарува́в двох таки́х жіно́к, очеви́дно — люди́на надзвича́йна.


В однім куті простий дощаний столик.

В одні́м куті́ про́сти́й доща́ний сто́лик.


Положили на рясу міждо двох коней Петра да й повезли до подвір'я, придержуючи.

Положи́ли на ря́су міждо двох ко́ней Петра́ да й повезли́ до подві́р'я, приде́ржуючи.


Психольоґія та симпатії їхні змінялися.

Психольоґія та симпа́тії ї́хні зміня́лися.


Д'Артаньян непомітно пішов за міледі.

Д'Артаньян непомі́тно пішо́в за міле́ді.


Що в тій хвилі я втратив тебе.

Що в тій хви́лі я втра́тив тебе́.


Цей рух притягнув до себе увагу лорда Вінтера.

Цей рух притягну́в до себе́ ува́гу ло́рда Вінтера.


Очаровав усіх запорожець.

Очарова́в усі́х запоро́жець.


Василь Невольник за своїм паном.

Васи́ль Нево́льник за свої́м́́́ па́ном.


Вона швидко схудне, як попоїздить трохи.

Вона́ шви́дко сху́дне, як попої́здить тро́хи.


Розлючений опором якогось хлопчиська, він почав давати маху.

Розлю́чений о́пором яко́гось хлопчи́ська, він поча́в дава́ти ма́ху.


— На, маєте! — крикнув гордо, розкладаючи всі ті скарби на столі.

— На, ма́єте! — кри́кнув го́рдо, розклада́ючи всі ті скарби́ на столі́.


Полковник Шрам, стоючи за деревом, дививсь на їх обох.

Полко́вник Шрам, стоючи́ за де́ревом, диви́всь на їх обо́х.


Треба сим безшабельним гевалам збити трохи пихи.

Тре́ба сим безшабе́льним гева́лам зби́ти тро́хи пихи́.


— Я зробив вам ласку, дав право вибору.

— Я зроби́в вам ла́ску, дав пра́во ви́бору.


Робіть, як хочете, Маєте ще час повернути назад.

Робі́ть, як хо́чете, Ма́єте ще час поверну́ти наза́д.


— Добре, — сказав він Плянше, коли той прив'язав уже валізки.

— До́бре, — сказа́в він Пля́нше, коли́ той прив'яза́в уже́ валі́зки.


Як подаватиме Андрій просьбу в суд, підпишіться обоє.

Як подава́тиме Андрі́й про́сьбу в суд, підпиші́ться обо́є.


— Манюсю, — мовить і уриває.

— Маню́сю, — мо́вить і урива́є.


А коли прокинувся десь коло п'ятої, одинокою моєю думкою була Киценька.

А коли́ проки́нувся десь ко́ло п'я́тої, одино́кою моє́ю ду́мкою була́ Киценька.


Тоді вона повільно підвела голову.

Тоді́ вона́ пові́льно підвела́ го́лову.


Та вони вирішили, що інакше й не може бути, раз так робить Атос.

Та вони́ ви́рішили, що іна́кше й не мо́же бу́ти, раз так ро́бить Атос.


— Хто питає про мене?

— Хто пита́є про мене́?


Навіть королева й та примушена офірувати йому своїх друзів.

На́віть короле́ва й та приму́шена офірува́ти йому свої́х дру́зів.


Ця подвійна обережність показувала, що обоє не хотіли, щоб їх впізнали.

Ця подві́йна обере́жність пока́зувала, що обо́є не хоті́ли, щоб їх впізна́ли.


Міледі зідхнула і знепритомніла.

Міле́ді зідхну́ла і знеприто́мніла.


Очі її були холодні, ясні.

О́чі її були́ холо́дні, я́сні́.


Повернувши свою долонею догори, він затиснув її руку.

Поверну́вши свою́ доло́нею догори́, він зати́снув її ру́ку.


Карети проїжджали то в тому, то в іншому напрямку.

Каре́ти проїжджа́ли то в то́му, то в і́ншому на́прямку.


Я соромив їх безжалісливо.

Я соро́мив їх безжа́лісливо.


Ось я й зробився порядним, таким, як ви хотіли.

Ось я й зроби́вся поря́дним, таки́м, як ви хоті́ли.


Дрібний порох мабуть і не осідав уже з повітря, а змішувався з ним.

Дрібни́й по́рох ма́бу́ть і не осіда́в уже́ з пові́тря, а змі́шувався з ним.


Фелтон перетяв йому дорогу.

Фелтон перетя́в йому доро́гу.


Вірте тому, що я кажу.

Ві́рте тому́, що я кажу́.


Я йому туди щоб хоч одно зерно шроту впакував, то певно буде наш.

Я йому туди́ щоб хоч одно́ зе́рно́ шро́ту впакува́в, то пе́вно бу́де наш.


Присягаюся, що не піду звідси, коли нас переможуть.

Присяга́юся, що не піду́ зві́дси, коли́ нас перемо́жуть.


Друзі спинилися на дорозі, а ви поїхали далі.

Дру́зі спини́лися на доро́зі, а ви пої́хали да́лі.


Наш шлях чудовий! — Вона обвела очима бідну обстанову хатини.

Наш шлях чудо́вий! — Вона́ обвела́ очи́ма бі́дну обстано́ву хати́ни.


Село оддалік тонуло в якійсь синій памороці.

Село́ оддалік тону́ло в які́йсь си́ній па́мороці.


Він боровся тепер руками й ногами, боровся люто, мовчазно.

Він боро́вся тепе́р рука́ми й нога́ми, боро́вся лю́то, мовча́зно.


В останніх часах він чим раз дужче сердився на нього.

В оста́нніх часа́х він чим раз ду́жче се́рдився на нього.


— Ну, годі ж, годі вже про се! — каже Черевань.

— Ну, го́ді ж, го́ді вже про се! — ка́же Черева́нь.


Не сподівався я від вас цього, Яне.

Не сподіва́вся я від вас цього́, Я́не.


Міледі майже не опиралася.

Міле́ді ма́йже не опира́лася.


Воно б і добре, та як побачив я отсю кралю, так душа й дала сторчака.

Воно́ б і до́бре, та як поба́чив я отсю кра́лю, так душа́ й дала́ сторчака́.


— Над нами? Чим же ми далися йому на сміх?

— Над нами? Чим же ми дали́ся йому на сміх?


На півмилі вздовж річки вкрили поляки зелені луки своїм трупом.

На півми́лі вздовж рі́чки вкри́ли поля́ки зеле́ні лу́ки свої́м́́́ тру́пом.


На весну ми злетіли до Одеси.

На весну́ ми злеті́ли до Оде́си.


— Ми вже приїхали.

— Ми вже приї́хали.


Нарешті неподалеку зацокотіли копита.

Наре́шті неподалеку зацокоті́ли копи́та́.


Я стану осторонь.

Я ста́ну о́сторонь.


Об'їжджали ж ви навколо рогу Горн.

Об'їжджа́ли ж ви навко́ло ро́гу Горн.


— А дістав коли відповідь?

— А діста́в коли́ ві́дповідь?


То був Мускетон.

То був Мускетон.


Золоті бляшки блищали подекуди й на мокрій осінній траві.

Золоті́ бляшки́ блища́ли поде́куди й на мо́крій осі́нній траві́.


Власне кажучи, все це було безглуздим.

Вла́сне ка́жучи, все це було́ безглу́здим.


Покликали Плянше і дали йому потрібні інструкції.

Покли́кали Пля́нше і дали́ йому потрі́бні інстру́кції.


На розі траншеї вони опинилися на шістдесят кроків від бастіону.

На ро́зі транше́ї вони́ опини́лися на шістдеся́т кро́ків від бастіо́ну.


Черевань із Петром за ним.

Черева́нь із Петро́м за ним.


Цього часу нам досить, щоб ухвалити якусь певну постанову.

Цього́ ча́су нам до́сить, щоб ухвали́ти яку́сь пе́вну постано́ву.


Вона з нашої породи, і ми повинні вважати на неї.

Вона́ з на́шої поро́ди, і ми пови́нні вважа́ти на не́ї.


Не гаразд почував себе пан Андрій після цього.

Не гара́зд почува́в себе́ пан Андрі́й пі́сля цього́.


Він не признався до мене і мене не чіпали.

Він не призна́вся до мене́ і мене́ не чіпа́ли.


Що це таке? — спитав Портос.

Що це таке́? — спита́в Портос.


— Що він зробив? — перепитав Д'Артаньян.

— Що він зроби́в? — перепита́в Д'Артаньян.


Поліціянт звів руку.

Поліція́нт звів ру́ку.


Юнак втік, а міледі все ще загрожувала йому безсилим жестом.

Юна́к втік, а міле́ді все ще загро́жувала йому безси́лим же́стом.


До частини свого приладдя та струменту він навіть не доторкнувся.

До части́ни свого́ прила́ддя та струме́нту він на́віть не доторкну́вся.


Він був озброєний до зубів.

Він був озбро́єний до зубі́в.


— Сідлай тепер решту коней і рушаймо.

— Сідлай тепе́р ре́шту ко́ней і руша́ймо.


— Констанціє, Констанціє, — кричав Д'Артаньян.

— Конста́нціє, Констанціє, — крича́в Д'Артаньян.


Тарас Сурмач давно вже од'їхав.

Тара́с Сурмач давно́ вже од'ї́хав.


Не гурт таких.

Не гурт таки́х.


— Вона втече від нас, — говорив Д'Артаньян, — і це буде твоя провина, Атосе.

— Вона́ втече́ від нас, — говори́в Д'Артаньян, — і це бу́де твоя́ прови́на, Атосе.


— Ось другі п'ятьсот, — промовила міледі, взявши торбинку з золотом.

— Ось дру́гі п'ятьсо́т, — промо́вила міле́ді, взя́вши торби́нку з зо́лотом.


— О, боже мій! Що ж з нею сталося?

— О, бо́же мій! Що ж з не́ю ста́лося?


Вернув аж пізно вночі.

Верну́в аж пі́зно вночі́.


Здається мені, що це летить до тебе половина моєї душі.

Здає́ться мені́, що це лети́ть до тебе́ полови́на моє́ї душі́.


— Звідки ж узялась та краля?

— Зві́дки ж узя́лась та кра́ля?


Він вагався, нудився світом, впадав навіть у розпач.

Він вага́вся, ну́ди́вся сві́том, впада́в на́віть у ро́зпач.


— Куди? — спитав Портос.

— Куди́? — спита́в Портос.


Грімо зігнув вказний палець.

Грі́мо зігну́в вказни́й па́лець.


Сів сотник Костомара обідати, да й страва йому в душу не йде.

Сів со́тник Костома́ра обі́дати, да й стра́ва йому в ду́шу не йде.


Занедужав у їх курінний.

Занеду́жав у їх курінни́й.


То були лише даремні надії й химерні мрії.

То були́ лише́ даре́мні наді́ї й химе́рні мрі́ї.


Силою води з колодязя не пить.

Си́лою води́ з коло́дязя не пить.


Отже, він чув усе.

О́тже, він чув усе́.


Королева пополотніла і, злякано дивлячись на короля, не відповідала ні слова.

Короле́ва пополотні́ла і, зля́кано ди́влячись на короля́, не відповіда́ла ні сло́ва.


Гава зразу думав, що це жарт, — та бо люди почали сварити.

Га́ва зра́зу ду́мав, що це жарт, — та бо лю́ди почали́ свари́ти.


Одна дочка може дещо шити, друга прясти, чи як там.

Одна́ дочка́ мо́же де́що ши́ти, дру́га пря́сти, чи як там.


Я витріщила на нього очі з німим запитанням.

Я ви́тріщила на нього о́чі з німи́м запита́нням.


Мабуть, то помста міледі? Це було ймовірніш.

Ма́бу́ть, то по́мста міле́ді? Це було́ ймові́рніш.


Увесь світ для мене ніщо без вас.

Уве́сь світ для мене́ ніщо́ без вас.


Ну, а Васюта ж? І той поклонивсь Іванцеві?

Ну, а Васю́та ж? І той поклони́всь Іванце́ві?


— Великий боже! — зойкнув Д'Артаньян, пустивши пенюар.

— Вели́кий бо́же! — зойкнув Д'Артаньян, пусти́вши пенюа́р.


— Ви, здається, надто запалюєтесь щодо пані Бонасьє.

— Ви, здає́ться, на́дто запа́люєтесь що́до па́ні Бонасьє.


Тих не віддав би вже певно за ні за що в світі.

Тих не відда́в би вже пе́вно за ні за що в сві́ті.


В око їм насамперед впала постава й обриси її стрункої фігури.

В о́ко їм наса́мперед впа́ла поста́ва й о́бриси її струнко́ї фігу́ри.


Міледі перетворилась у нетерпляче чекання.

Міле́ді перетвори́лась у нетерпля́че чека́ння.


— Та я й сам рад звідси заздалегідь убратися.

— Та я й сам рад зві́дси заздалегі́дь убра́тися.


— Гадаю, що так.

— Гада́ю, що так.


Я звелю вигаптувати на ній три золоті лілеї й подарую її вашій роті, як прапор.

Я зве́лю вига́птувати на ній три золоті́ ліле́ї й подару́ю її ва́шій ро́ті, як пра́пор.


Не перший раз у нього беру, і ціна у нього все однакова.

Не пе́рший раз у нього беру́, і ціна́ у нього все одна́кова.


Нас атакують — ми обороняємось.

Нас атаку́ють — ми обороня́ємось.


— Подивіться, що вона пише, Атосе.

— Подиві́ться, що вона́ пи́ше, Атосе.


Ти скажи, чи немає яких звісток з України.

Ти скажи́, чи нема́є яки́х звісто́к з Украї́ни.


Важко і тривожно робиться Олі.

Ва́жко і триво́жно ро́биться Олі.


І козаки чесно рятували свою славу.

І козаки́ че́сно рятува́ли свою́ сла́ву.


Вона знов дмухнула мені димом із своєї цигаретки просто в очі.

Вона́ знов дмухну́ла мені́ ди́мом із своє́ї цигаре́тки про́сто в о́чі.


То дуже глупа історія.

То ду́же глу́па істо́рія.


І обидва швидкою ходою попрямували до дачі поважного урядовця.

І оби́два швидко́ю ходо́ю попрямува́ли до да́чі пова́жного урядо́вця.


Сюди треба додати ще направи та сльози матері.

Сюди́ тре́ба дода́ти ще напра́ви та сльо́зи ма́тері.


Двічі спускав руку з револьвером, коли весняний вітер гойдав соснами.

Дві́чі спуска́в ру́ку з револьве́ром, коли́ весня́ни́й ві́тер гойда́в со́снами.


Міледі ступила крок наперед, а тоді подалась назад, ніби вздріла гадюку.

Міле́ді ступи́ла крок напере́д, а тоді́ подала́сь наза́д, ні́би вздрі́ла гадю́ку.


Помогли Дик і Томмі.

Помогли́ Дик і Томмі.


— Це вірно, — сказав Араміс.

— Це ві́рно, — сказа́в Араміс.


Народжена дикаркою, дикаркою й помре.

Наро́джена дикаркою, дикаркою й помре́.


Та ба! Черезплічник був золотий тільки спереду, а ззаду шкіряний.

Та ба! Черезплі́чник був золоти́й ті́льки спе́реду, а зза́ду шкіряни́й.


Ласкава ігуменя, звичайно, дала дозвіл, і для початку вони мали вечеряти разом.

Ласка́ва ігу́меня, звича́йно, дала́ до́звіл, і для поча́тку вони́ ма́ли вече́ряти ра́зом.


— Ну, тепер починається наша шлюбна подорож!

— Ну, тепе́р почина́ється на́ша шлю́бна по́дорож!


І, не спускаючи з нього ока, він повернув перстень Д'Артаньянові.

І, не спуска́ючи з нього о́ка, він поверну́в пе́рстень Д'Артаньянові.


То я до вас чаювати піду, а ви вже, прохаю, до нас обідати.

То я до вас чаюва́ти піду́, а ви вже, проха́ю, до нас обі́дати.


З баркасу дали відповідь.

З барка́су дали́ ві́дповідь.


Портос з Арамісом, розмовляючи, йшли ззаду.

Портос з Арамісом, розмовля́ючи, йшли зза́ду.


До того ви забуваєте, що й у мене є перстень.

До того́ ви забува́єте, що й у мене́ є пе́рстень.


Світ коло ніг наших, і всі радощі наші! Ходімо, ходім!

Світ ко́ло ніг на́ших, і всі ра́дощі на́ші! Ходімо, ході́м!


Хіба ж неправда? Не добре це.

Хіба́ ж непра́вда? Не до́бре це.


— Овва, велика здобич! І на що би вона тобі здалася, хоч би й забив?

— Овва́, вели́ка здо́бич! І на що би вона́ тобі́ здала́ся, хоч би й заби́в?


Присягаюсь, хазяїну, я один випив, принаймні, півтораста пляшок.

Присяга́юсь, хазя́їну, я оди́н ви́пив, прина́ймні, півтора́ста пляшо́к.


І дійсно, на плечі її величности було дванадцать навісків.

І ді́йсно, на плечі́ її величности було́ дванадцать наві́сків.


За хвилину двері відчинились, і звідти глянуло бліде обличчя Атосове.

За хвили́ну две́рі відчини́лись, і зві́дти гля́нуло бліде́ обли́ччя Ато́сове.


Лорд Вінтер одійшов у бік і став коло Д'Артаньяна.

Лорд Вінтер одійшо́в у бік і став ко́ло Д'Артаньяна.


— Мабуть, у вас в Січі тілько й роботи, що потішати один одного вигадками.

— Ма́бу́ть, у вас в Сі́чі ті́лько й робо́ти, що потіша́ти оди́н одного́ ви́гадками.


— Вибачте, пані, ви як його знаєте?

— Ви́бачте, па́ні, ви як йо́го зна́єте?


На самоті Д'Артаньян читав і знову перечитував листа.

На самоті́ Д'Артаньян чита́в і зно́ву перечи́тував листа́.


Тепер Д'Артаньян і собі відскочив назад і підняв шпаду.

Тепе́р Д'Артаньян і собі́ відско́чив наза́д і підня́в шпа́ду.


Проте, іноді й спомини бувають болячі.

Проте́, і́ноді й спо́мини бува́ють боля́чі.


З одним товаришем ми вибралися рано на рибу.

З одни́м това́ришем ми ви́бралися ра́но на ри́бу.


На тобі перкальова сукня, червона з білими, круглими цятками.

На тобі́ перкальо́ва су́кня, черво́на з бі́лими, кру́глими цятка́ми.


Я так і завмерла зо страху.

Я так і завме́рла зо стра́ху́.


— Я буду вам щиро вдячний, якщо ви мене відпустите, — промовив містер Тейлор.

— Я бу́ду вам щи́ро вдя́чний, якщо́ ви мене́ відпу́стите, — промо́вив мі́стер Те́йлор.


— Христос грає! — каже дід.

— Христо́с гра́є! — ка́же дід.


Д'Артаньян, як і завжди, прийшов до міледі коло дев'ятої.

Д'Артаньян, як і за́вжди́, прийшо́в до міле́ді ко́ло дев'я́тої.


Ще була молода і хороша, тілько бліднолика пані.

Ще була́ молода́ і хоро́ша, ті́лько бліднолика па́ні.


То була чесна людина.

То була́ че́сна люди́на.


Ґасконець насунув перстня на палець і став чекати.

Ґасконець насу́нув перстня на па́лець і став чека́ти.


Отже, до побачення, дорогий Атосе.

О́тже, до поба́чення, дороги́й Атосе.


Тоді вона впала навколішки й почала молитися.

Тоді́ вона́ впа́ла навко́лішки й почала́ моли́тися.


— Це тому, що ви мене не любите.

— Це тому́, що ви мене́ не лю́бите.


— Ось хусточка, пане, що її ви не схотіли б загубити.

— Ось ху́сточка, па́не, що її ви не схоті́ли б загуби́ти.


За три дні я скажу, хто я, і мене повинні будуть звільнити.

За три дні я скажу́, хто я, і мене́ пови́нні бу́дуть звільни́ти.


Ви знаєте, що я ненавиджу мораль, хіба що її вчить мене Атос.

Ви зна́єте, що я нена́виджу мора́ль, хіба́ що її вчить мене́ Атос.


Жінка слухняно чинила волю свого білого господаря.

Жі́нка слухня́но чини́ла во́лю свого́ бі́лого госпо́даря.


І не забувати, що ви в Сибіру, а не в вашій єретицькій Німеччині.

І не забува́ти, що ви в Сибі́ру, а не в ва́шій єрети́цькій Німе́ччині.


Не секунди, а тижні, місяці, роки.

Не секу́нди, а ти́жні, місяці́, ро́ки́.


На щастя, як ми вже казали, вони були за сто кроків від міста.

На ща́стя, як ми вже каза́ли, вони́ були́ за сто кро́ків від мі́ста.


Сумно та мляво спливав час.

Су́мно та мля́во сплива́в час.


Впадаєте в сентиментальність, шановна пані! Вона шкодить вам.

Впада́єте в сентимента́льність, шано́вна па́ні! Вона́ шко́дить вам.


Як довго я там лежав у непритомнім стані, не знаю.

Як до́вго я там лежа́в у неприто́мнім ста́ні, не зна́ю.


Он тут за корчмою.

Он тут за ко́рчмо́ю.


І кожного разу моя жінка починала реготати.

І ко́жного ра́зу моя́ жі́нка почина́ла регота́ти.


Треба тільки було обернути цю правдоподібність на упевненість.

Тре́ба ті́льки було́ оберну́ти цю правдоподі́бність на упе́вненість.


Веранда густо обросла диким виноградом.

Веранда гу́сто обросла́ ди́ким виногра́дом.


— Стривайте! Неподалеку живе Атос.

— Стрива́йте! Неподале́ку живе́ Атос.


Люди перед хатиною, почувши стукіт сокири, усміхались.

Лю́ди пе́ред хати́ною, почу́вши сту́кіт соки́ри, усміха́лись.


За тими дверми ще треті двері і третій козак при дверях сторожем.

За ти́ми дверми́ ще тре́ті две́рі і тре́тій коза́к при две́рях сто́рожем.


Все ж таки на декілька ворогів буде менше.

Все ж таки́ на де́кілька ворогі́в бу́де ме́нше.


— Іди, дурний! — сказав з виразом погорди й огидливости Едмунд.

— І́ди, дурни́й! — сказа́в з ви́разом пого́рди й огидливости Едму́нд.


Леся щебетала, як ластівочка.

Ле́ся щебетала, як ластівочка.


Вовкун схопився, мов ужалений.

Вовку́н схопи́вся, мов ужа́лений.


Вдень мене любить.

Вдень мене́ лю́бить.


— Наші не кудкудахчуть, ізнісши яєчко.

— На́ші не кудкудахчуть, ізні́сши яє́чко.


В смертельній розпуці кинувся до дверей, ударив собою щосили — дарма.

В смерте́льній розпу́ці ки́нувся до двере́й, уда́рив собо́ю щоси́ли — дарма́.


— Чого ви від мене хочете?

— Чого́ ви від мене́ хо́чете?


— А може добра кладка?

— А мо́же до́бра кла́дка?


Так ото й подарувала йому дівчина собаку, коли вони розлучалися.

Так ото́ й подарува́ла йому ді́вчи́на соба́ку, коли́ вони́ розлуча́лися.


— Куди тепер іти? — подумав я собі.

— Куди́ тепе́р іти́? — поду́мав я собі́.


На той час Портос біля воріт розмовляв з якимось ґвардійцем.

На той час Портос бі́ля ворі́т розмовля́в з яки́мось ґварді́йцем.


Здавалося, тільки Д'Артаньян був невдоволений.

Здава́лося, ті́льки Д'Артаньян був невдово́лений.


— Тоді я прийшов не свого часу.

— Тоді́ я прийшо́в не свого́ ча́су.


Безсумнівно, Фелтон був переможений.

Безсумні́вно, Фелтон був перемо́жений.


Мабуть, через два кроки й нас чекає те ж.

Ма́бу́ть, че́рез два кро́ки й нас чека́є те ж.


І обидва вчвал погнали до столиці.

І оби́два вчвал погна́ли до столи́ці.


Але скоро галасіння її стихло.

Але́ ско́ро галасіння її сти́хло.


Поєднавшися після невдалого полювання на кулика, брати якийсь час ішли мовчки.

Поєднавшися пі́сля невда́лого полюва́ння на ку́лика, брати́ яки́йсь час ішли́ мо́вчки.


Закипів же й Шрам, почувши такі речі.

Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.


Решта — то справа вже іншої особи.

Ре́шта — то спра́ва вже і́ншої осо́би.


Всі дні б віддала.

Всі дні б віддала́.


— Що сказати твоїй паніматці? — питається ще раз Петро.

— Що сказа́ти твої́й паніматці? — пита́ється ще раз Петро́.


Ця жінка — шпигун кардиналів.

Ця жі́нка — шпигу́н кардина́лів.


Генрись тількищо пішов.

Генри́сь тількищо пішо́в.


Урі крутнувся на місці, скинув руки, заточився і впав на сніг.

Урі крутну́вся на мі́сці, ски́нув ру́ки, заточи́вся і впав на сніг.


Напевно, капітан зможе дати йому в цій справі добру пораду.

Напе́вно, капіта́н змо́же да́ти йому в цій спра́ві до́бру пора́ду.


Не було ніякої спроможности спинити напад.

Не було́ нія́кої спроможности спини́ти на́пад.


Та й про це говорили не часто і коротенько.

Та й про це говори́ли не ча́сто і короте́нько.


Листи ці були запечатані, захищені від непогоди.

Листи́ ці були́ запеча́тані, захи́щені від непого́ди.


Ми знайшли мостик.

Ми знайшли́ мо́стик.


Цієї хвилини на сходах почувся шум швидкої ходи.

Ціє́ї хвили́ни на схо́дах почу́вся шум швидко́ї ходи́.


— Як воно там?

— Як воно́ там?


Василь Невольник, не жалуючи, поганяє коней.

Васи́ль Нево́льник, не жа́луючи, поганя́є ко́ней.


Місяць мав зійти лише опівночі.

Мі́сяць мав зійти́ лише́ опі́вночі.


Тільки другого дня могли ми добре оглянути новака.

Ті́льки дру́гого дня могли́ ми до́бре огля́нути новака́.


О, я вже не буду знати, що вона переказала мені, боже мій, я помираю.

О, я вже не бу́ду зна́ти, що вона́ переказа́ла мені́, бо́же мій, я помира́ю.


Вилазьте звідтіля, досить вам спати.

Ви́ла́зьте звідтіля́, до́сить вам спа́ти.


Здавалося, він усе передбачив, усе наперед угадав, усьому запобіг.

Здава́лося, він усе́ передба́чив, усе́ напере́д угада́в, усьо́му запобі́г.


Дивно во очію, а так воно єсть, що він тілько й живе душі спасенієм.

Ди́вно во очію, а так воно́ єсть, що він ті́лько й живе́ душі́ спасе́нієм.


Із ким, із ким, а з їм ладити треба.

Із ким, із ким, а з їм ла́дити тре́ба.


Вона для мене жива запорука кращої будучини.

Вона́ для мене́ жива́ запору́ка кра́щої бу́дучини.


Слова Фелтонові морозом пробігли по її жилах.

Слова́ Фелтонові моро́зом пробі́гли по її жи́лах.


При стіні стояла лавка, що кінцем упиралася в куток.

При стіні́ стоя́ла ла́вка, що кінце́м упира́лася в куто́к.


— Не знаю, бо вони додержували глибокої таємниці.

— Не зна́ю, бо вони́ доде́ржували глибо́кої таємни́ці.


Заплакав тоді Сомко, поглянувши на своє товариство.

Запла́кав тоді́ Сомко, погля́нувши на своє́ товари́ство.


Він на це цілком погоджувався.

Він на це цілко́м пого́джувався.


Він кивнув головою, випнувши груди вперед.

Він кивну́в голово́ю, ви́пнувши гру́ди впере́д.


Згодом він взяв її за руку.

Зго́дом він взяв її за ру́ку.


Ґвардійці розмістились у манастирі.

Ґвардійці розмісти́лись у манастирі.


Візьмемо шлюб у Маріяцькім костелі і по кількох днях гайда на село.

Ві́зьмемо шлюб у Маріяцькім косте́лі і по кілько́х днях га́йда на село́.


Тут так, як на війні, а тому, Білю, треба шанувати звичаї війни.

Тут так, як на війні́, а тому́, Бі́лю, тре́ба шанува́ти зви́чаї війни́.


Тої ж хвилини увійшов Портос.

То́ї ж хвили́ни увійшо́в Портос.


Тоді лише промовив, питаючи їх, в чим річ, що сталося.

Тоді́ лише́ промо́вив, пита́ючи їх, в чим річ, що ста́лося.


Видко, що ви приїхали здалека.

Ви́дко, що ви приї́хали зда́лека.


Та сідайте зручніше, не будьте смішним.

Та сіда́йте зручні́ше, не бу́дьте смішни́м.


Плянше, все ще дивуючись, чистив їх, і два вже були вичищені.

Пля́нше, все ще диву́ючись, чи́стив їх, і два вже були́ ви́чищені.


На всій постаті козацького ватажка відбивалася глибока дума й рішучість.

На всій по́статі коза́цького ватажка́ відбива́лася глибо́ка ду́ма й рішу́чість.


Тут хоч дурний, та такий злий, як собака.

Тут хоч дурни́й, та таки́й злий, як соба́ка.


Позавчора був пісний день, а там подавали лише скоромне.

Позавчо́ра був пісни́й день, а там подава́ли лише́ скоро́мне.


— Це він! — згукнув Д'Артаньян.

— Це він! — згукну́в Д'Артаньян.


До них приєднались ще два салдати.

До них приєдна́лись ще два салда́ти.


У човні сиділи офіцер, боцман та вісім веслярів.

У човні́ сиді́ли офіце́р, боцман та ві́сім веслярі́в.


Я од спілки з ним не одрікаюся.

Я од спі́лки з ним не одріка́юся.


От і почав Петро усе оповідати, як було в Паволочі.

От і поча́в Петро́ усе́ оповіда́ти, як було́ в Паволочі.


Я не багато й надумувалася, коли він предложив мені їхати з собою.

Я не бага́то й наду́мувалася, коли́ він предложив мені́ ї́хати з собо́ю.


Це — новий Клондайк, і ми це знаємо.

Це — нови́й Кло́нда́йк, і ми це зна́ємо.


Ви собі й уявити не можете!

Ви собі́ й уяви́ти не мо́жете!


Це тихе світло лямпи осявало картину жахливого розгардіяшу.

Це ти́хе сві́тло ля́мпи осява́ло карти́ну жахли́вого розгардія́шу.


Але переконавшися, що шелепотання те не втихає, набрав надії.

Але́ переконавшися, що шелепота́ння те не втиха́є, набра́в наді́ї.


Я знаю про все, бо це мій обов'язок знати про все.

Я зна́ю про все, бо це мій обо́в'язок зна́ти про все.


Бачилось мені навіть, що бокував від мене.

Ба́чилось мені́ на́віть, що бокува́в від мене́.


Він ніби бідкався серед ночі.

Він ні́би бі́дкався се́ред но́чі.


— Що ж стурбувало великого хана?

— Що ж стурбува́ло вели́кого ха́на?


Проте, які дорогі були ті руїни для Марини!

Проте́, які́ дорогі́ були́ ті руї́ни для Мари́ни!


Треба тепер придивитися йому в натурі.

Тре́ба тепе́р придиви́тися йому в нату́рі.


Грімо поїхав за Атосом.

Грі́мо пої́хав за Атосом.


На щастя у вас є сапфір.

На ща́стя у вас є сапфі́р.


— А все ж, — зауважив Араміс, — я поділяю пропозицію Портоса.

— А все ж, — заува́жив Араміс, — я поділя́ю пропози́цію Портоса.


Прощай! Гармати грають.

Проща́й! Гарма́ти гра́ють.


Він зниметься з якоря завтра вранці.

Він зни́меться з я́коря за́втра вра́нці.