— Чи не поранені ви, мій любий? Ви такий блідий.

— Чи не пора́нені ви, мій лю́бий? Ви таки́й бліди́й.


То й не прикажчик, як дуже вже чесний, йому й робити не схочеться.

То й не прика́жчик, як ду́же вже че́сний, йому й роби́ти не схо́четься.


— О, вона не боїться чоловіків! Та чи ж мало вона зазнала від них лиха.

— О, вона́ не бої́ться чоловікі́в! Та чи ж ма́ло вона́ зазна́ла від них ли́ха.


Було б краще сісти на коня та податись їй назустріч.

Було́ б кра́ще сі́сти на коня́ та пода́тись їй назу́стріч.


Через кілька хвилин молода жінка увійшла до свого милого.

Че́рез кі́лька хвили́н молода́ жі́нка увійшла́ до свого́ ми́лого.


Поранений став навколішки та поцілував ноги свого спасителя.

Пора́нений став навко́лішки та поцілува́в но́ги свого́ спаси́теля.


— Плянше! — повторили Портос і Араміс.

— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.


— Вибачте мені, мадам, але в даному разі я не більш, як знаряддя короля.

— Ви́бачте мені́, мада́м, але́ в да́ному ра́зі я не більш, як знаря́ддя короля́.


Та корився найдужче.

Та кори́вся найду́жче.


Ці жарти розлютували Жюсака.

Ці жа́рти розлютува́ли Жюсака.


— Так, лорд Вінтер, — відповіла міледі.

— Так, лорд Вінтер, — відповіла́ міле́ді.


Кобзаря почастували горілкою, і він почав заїдати салом.

Кобзаря́ почастува́ли горі́лкою, і він поча́в заїда́ти са́лом.


Куля попала просто в груди.

Ку́ля попа́ла про́сто в гру́ди.


Здавалось би, що й глузди в голові має.

Здава́лось би, що й глу́зди в голові́ ма́є.


Отже, Д'Артаньян не мав часу баритися з коханням.

О́тже, Д'Артаньян не мав ча́су бари́тися з коха́нням.


— У нього корчі.

— У нього ко́рчі́.


Міледі злегка насупила брови.

Міле́ді зле́гка насупи́ла бро́ви.


— Хвилинку, Массіно.

— Хвилинку, Массіно.


— Ну, та той, той, той сам.

— Ну, та той, той, той сам.


Той гетьман — Хмельницький, і у військових справах я йому корюся.

Той ге́тьман — Хмельни́цький, і у військо́ви́х спра́вах я йому корю́ся.


Ваше божевілля не спокусить мене на божевільний вчинок.

Ва́ше божеві́лля не споку́сить мене́ на божеві́льний вчи́нок.


В Кракові нас зустріла перша несподіванка.

В Кра́кові нас зустрі́ла пе́рша несподі́ванка.


— Ви хочете, щоб я з вашої ласки вклав свою голову в петлю?

— Ви хо́чете, щоб я з ва́шої ла́ски вклав свою́ го́лову в петлю́?


— Цієї ж хвилини, тобто скоро ви одержите мої інструкції.

— Ціє́ї ж хвили́ни, то́бто ско́ро ви оде́ржите мої́ інстру́кції.


— Чорт з тобою, дамо.

— Чорт з тобо́ю, дамо́.


— Пані Бонасьє? Правильно, — сказав Атос.

— Па́ні Бонасьє? Пра́вильно, — сказа́в Атос.


І він, звичайно, зник з якоюсь чужою запряжкою собак.

І він, звича́йно, зник з яко́юсь чужо́ю запря́жкою соба́к.


— Отож, бачите, Тревій — перебив король, — вони напались перші!

— Ото́ж, ба́чите, Тревій — переби́в коро́ль, — вони́ напа́лись пе́рші!


Ви приносите нещастя не тільки собі, а й нам.

Ви прино́сите неща́стя не ті́льки собі́, а й нам.


Протягом уже двох годин вулиці Парижу були темні й безлюдні.

Про́тягом уже́ двох годи́н ву́лиці Пари́жу були́ те́мні й безлю́дні.


— Ну, а може справді який лихий демон у тій хвилі сміється над нами?

— Ну, а мо́же спра́вді яки́й лихи́й де́мон у тій хви́лі сміє́ться над нами?


— Е, да се в вас і бандура!

— Е, да се в вас і банду́ра!


— Ні, ні, бережіть цей перстень, в ім'я нашого кохання.

— Ні, ні, бережі́ть цей пе́рстень, в ім'я́ на́шого коха́ння.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


Україна має гетьмана, обраного вільними голосами.

Украї́на ма́є ге́тьмана, о́браного ві́льними голоса́ми.


— Їх передано до суду, пане.

— Їх пере́дано до су́ду, па́не.


Та ще й треба було поголитися й попоїсти чогось.

Та ще й тре́ба було́ поголи́тися й попої́сти чого́сь.


— Де він має пройти?

— Де він ма́є пройти́?


— Хай так! — приєднався швайцарець.

— Хай так! — приєдна́вся швайца́рець.


Фігура та похожала по уквітчаній терасі.

Фігу́ра та похожа́ла по укві́тчаній тера́сі.


— А кого ж це принесуть у жертву.

— А кого ж це принесу́ть у же́ртву.


Та мені про це було байдуже.

Та мені́ про це було́ ба́йду́же.


Тут мені не місце.

Тут мені́ не мі́сце.


— А, ви таки прокинулись, мадам? — сказав він.

— А, ви таки́ проки́нулись, мада́м? — сказа́в він.


Ти летиш, летиш вниз, і все ще чуєш за собою погоню.

Ти лети́ш, лети́ш вниз, і все ще чу́єш за собо́ю пого́ню.


Так говорив Василь Невольник.

Так говори́в Васи́ль Нево́льник.


Той мовчки дививсь на все, що перед ним діялось.

Той мо́вчки диви́всь на все, що пе́ред ним ді́ялось.


— Їх не встигли ще пограбувати.

— Їх не всти́гли ще пограбува́ти.


Хочете — беріть, а не хочете — залишіть тут.

Хо́чете — бері́ть, а не хо́чете — залиші́ть тут.


Чи довго ти чекав?

Чи до́вго ти чека́в?


Але о сьомій будь напоготові з двома кіньми.

Але́ о сьо́мій будь напогото́ві з двома́ кі́ньми.


Тільки третього дня йому трохи полекшало.

Ті́льки тре́тього дня йому тро́хи поле́кшало.


Скрізь навкруги височіли шатра індійського табору, з лосиної шкіри пороблені.

Скрізь навкруги́ височі́ли шатра́ інді́йського та́бору, з лоси́ної шкі́ри поро́блені.


А так роблячи, бодай надію будемо мати, що не дарма робимо.

А так ро́блячи, бода́й наді́ю бу́демо ма́ти, що не дарма́ ро́бимо.


— І до того, ще поранений в плече.

— І до того́, ще пора́нений в плече́.


— Я не вірю жінкам, мій голубе.

— Я не ві́рю жінка́м, мій го́лубе.


На цей раз молода жінка не дуже поспішала йти до спальні.

На цей раз молода́ жі́нка не ду́же поспіша́ла йти до спа́льні.


Д'Артаньян побіг, випередив їх і зупинився.

Д'Артаньян побі́г, ви́передив їх і зупини́вся.


— Одведіть заарештованого, — звелів комісар двом поліцаям.

— Одведі́ть заарешто́ваного, — звелі́в коміса́р двом поліца́ям.


Що це таке хлюпається в воді? Це не видра.

Що це таке́ хлю́пається в воді́? Це не ви́дра.


Ян раптом зворухнувся, й знову почався бойовий квартет.

Ян ра́птом зворухну́вся, й зно́ву поча́вся бойови́й кварте́т.


— Аджеж ми залишимо там наші шкури, — провадив далі Грімо тою же мовою.

— Аджеж ми зали́шимо́ там на́ші шку́ри, — прова́див да́лі Грі́мо то́ю же мо́вою.


Щось гостре заблищало йому в очах.

Щось го́стре заблища́ло йому в оча́х.


— Гора з горою не зійдеться, а чоловік з чоловіком зійдеться.

— Го́ра з горо́ю не зі́йдеться, а чолові́к з чолові́ком зі́йдеться.


— Я? А тобі що таке, серденько? Хіба ж мені можна?

— Я? А тобі́ що таке́, серде́нько? Хіба́ ж мені́ мо́жна?


Не гурт таких.

Не гурт таки́х.


Рошфор на хвилину замислився.

Рошфо́р на хвили́ну зами́слився.


— Ось вона, дивіться.

— Ось вона́, диві́ться.


Я в тебе не питаю, не питай і ти в мене.

Я в тебе́ не пита́ю, не пита́й і ти в мене́.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян.


— Та люди кажуть.

— Та лю́ди ка́жуть.


Свою кімнату він обернув на обсерваційний пункт.

Свою́ кімна́ту він оберну́в на обсерваці́йний пункт.


Нарешті, міледі не витримала й зламала мовчанку.

Наре́шті, міле́ді не ви́тримала й злама́ла мовча́нку.


— Як же це зробити?

— Як же це зроби́ти?


Тут же висів старовинний портрет вельможі з орденом.

Тут же ви́сі́в старови́нний портре́т вельмо́жі з о́рденом.


але запізно, — Д'Артаньян впізнав пані Бонасьє.

але́ запі́зно, — Д'Артаньян впізна́в па́ні Бонасьє.


Ідуть вони, аж бандура заговорила голосніше.

Іду́ть вони́, аж банду́ра заговори́ла голосні́ше.


— Не знаю, слово чести, — відповів Атос.

— Не зна́ю, сло́во чести́, — відпові́в Атос.


Матір божа! Він відрядив мене з собаками в далеку путь, щоб мати можливість.

Ма́тір бо́жа! Він відряди́в мене́ з соба́ками в дале́ку путь, щоб ма́ти можли́вість.


Д'Артаньян і собі став на своє місце в лавах товаришів.

Д'Артаньян і собі́ став на своє́ мі́сце в ла́вах това́ришів.


— Ах, монсеньєр!

— Ах, монсеньє́р!


Грімо хотів був виправдатись, як Атос підніс пальця, і Грімо змовк.

Грі́мо хоті́в був ви́правдатись, як Атос підні́с па́льця, і Грі́мо змовк.


— Та нас ніби залишили без вина.

— Та нас ні́би зали́ши́ли без вина́.


— Здається, знаю.

— Здає́ться, зна́ю.


Бракувало пів години до півночи.

Бракува́ло пів годи́ни до півночи.


— Звідки ти мій сон знаєш?

— Зві́дки ти мій сон зна́єш?


Казав, що має ще деякі інтереси полагодити.

Каза́в, що ма́є ще де́які інтере́си пола́годити.


— Чи не татари йдуть, боронь Боже!

— Чи не тата́ри йдуть, боро́нь Бо́же!


Льокаї їхали позад них.

Льокаї ї́хали поза́д них.


— Бо дурень був, Ґаво, дурень був! Не знав, до чого взятися!

— Бо ду́рень був, Ґаво, ду́рень був! Не знав, до чого́ взя́тися!


Атос же на той час був в іншому місці.

Атос же на той час був в і́ншому мі́сці.


— Через те ще дужче треба Хмельницького пожаліти й допомогти йому.

— Че́рез те ще ду́жче тре́ба Хмельни́цького пожалі́ти й допомогти́ йому.


Вони жертвували мною.

Вони́ же́ртвували мно́ю.


— Гарне знайомство, мій друже!

— Га́рне знайо́мство, мій дру́же!


Два дні ніхто не знав, що з нею сталося, і все припинилося.

Два дні ніхто́ не знав, що з не́ю ста́лося, і все припини́лося.


Лейбуньо надумався хвилю.

Лейбуньо наду́мався хви́лю.


— А де ж пан Атос? — спитав він.

— А де ж пан Атос? — спита́в він.


Це було вражіння першої хвилі.

Це було́ вражі́ння пе́ршої хви́лі.


Мої руки дрижали.

Мої́ ру́ки дрижа́ли.


Поліціянт звів руку.

Поліція́нт звів ру́ку.


Любив мене, мати, запорожець,.

Люби́в мене́, ма́ти, запоро́жець,.


— Та Верша ж! А ти хто?

— Та Верша ж! А ти хто?


— Та це Мускетон іноді ходить на полювання.

— Та це Мускетон і́ноді хо́дить на полюва́ння.


Тут замішані знатні особи, і все це може мати для нас дуже погані наслідки.

Тут замі́шані зна́тні осо́би, і все це мо́же ма́ти для нас ду́же пога́ні на́слідки.


— Чи не хочете ви покликати лікаря? — спитала жінка.

— Чи не хо́чете ви покли́ка́ти лі́каря? — спита́ла жі́нка.


Дівчина почала хвилюватися.

Ді́вчи́на почала́ хвилюва́тися.


— Помиляєтесь, пане! Я її знаю.

— Помиля́єтесь, па́не! Я її зна́ю.


Він вперто бажає залишатися там.

Він впе́рто бажа́є залиша́тися там.


Вони сновигали та намагалися триматися далі від берега.

Вони́ сновига́ли та намага́лися трима́тися да́лі від бе́рега.


А тебе не навчив навіть Богові молитися.

А тебе́ не навчи́в на́віть Бо́гові моли́тися.


Та в вас тут чимало таки назбиралось? Га?

Та в вас тут чима́ло таки́ назбира́лось? Га?


— Ось це саме і я хотів вам порадити.

— Ось це са́ме і я хоті́в вам пора́дити.


— Знаєш, Мариночко, до хана приїхали гості з вашого краю, з України?

— Зна́єш, Мари́ночко, до ха́на приї́хали го́сті з ва́шого кра́ю, з Украї́ни?


Я стану черниця, — обіцяла міледі.

Я ста́ну черни́ця, — обіця́ла міле́ді.


Барабаш прокинувся, а на нього вже був направлений гострий спис Джеджалія.

Бараба́ш проки́нувся, а на нього вже був напра́влений го́стрий спис Джеджалія.


Ти падеш, а під тобою земля провалюється.

Ти паде́ш, а під тобо́ю земля́ прова́люється.


— Він великий боягуз, але вона прекрасна, — шепотів Д'Артаньян.

— Він вели́кий боягу́з, але́ вона́ прекра́сна, — шепоті́в Д'Артаньян.


Десять мінут пізніше ми сіли на фіякра і поїхали до залізниці.

Де́сять мінут пізні́ше ми сі́ли на фіякра і пої́хали до залізни́ці.


Навіщо Кід із Монтани утяв такий жарт, ніхто не знає.

Наві́що Кід із Монта́ни утя́в таки́й жарт, ніхто́ не зна́є.


— А чорт побирай! — згукнув Д'Артаньян.

— А чорт побира́й! — згукну́в Д'Артаньян.


Гічкок чекав уже коло саней.

Гічкок чека́в уже́ ко́ло сане́й.


Щука не добре й розуміла всю вагу цеї пригоди.

Щу́ка не до́бре й розумі́ла всю вагу́ це́ї приго́ди.


— Друзі мої, ви зробили точнісінько так, як і я.

— Дру́зі мої́, ви зроби́ли точні́сінько так, як і я.


Він усміхнувся якимось силуваним сміхом.

Він усміхну́вся яки́мось силуваним смі́хом.


Мошко засміявся на ціле горло.

Мошко́ засмія́вся на ці́ле го́рло.


— Які ж у вас заробітки?

— Які́ ж у вас заробі́тки?


— Ой, пострілено! Пострілено! — ревів Ґава, немов з нього шкуру дерли.

— Ой, пострі́лено! Пострі́лено! — реві́в Ґава, немо́в з нього шку́ру де́рли.


Почалася нелюдська різанина.

Почала́ся нелю́дська різани́на.


Вона в мене досі.

Вона́ в мене́ до́сі.


Блискавка блимнула ще раз.

Бли́скавка бли́мнула ще раз.


Обороняйтесь, пане, обороняйтесь!

Обороня́йтесь, па́не, обороня́йтесь!


Борис довго стояв і глибоко вдихав той любий запах.

Бори́с до́вго стоя́в і гли́бо́ко вдиха́в той лю́бий за́пах.


Окаянна сірома нишпорить усюди по Вкраїні да баламутить голови поспільству.

Окая́нна сіро́ма ни́шпорить усю́ди по Вкраї́ні да баламу́тить го́лови поспі́льству.


— І мені теж, — додав Атос.

— І мені́ теж, — дода́в Атос.


— Ось тут, — сказав він.

— Ось тут, — сказа́в він.


— Маю, — відповів Д'Артаньян, — від сьогодня починаючи.

— Ма́ю, — відпові́в Д'Артаньян, — від сього́дня почина́ючи.


Старого полковника далеко більше турбувало те, що Марина почала хворіти.

Старо́го полко́вника дале́ко бі́льше турбува́ло те, що Мари́на почала́ хворі́ти.


— Тоді якого ж біса ми бідкаємося, що у нас нема грошей?

— Тоді́ яко́го ж бі́са ми бі́дкаємося, що у нас нема́ грошей?


— Дайте йому милостині та хай помолиться за бідного грішника.

— Да́йте йому ми́лостині та хай помо́литься за бі́дного грі́шника.


Але я не дурний.

Але́ я не дурни́й.


Не легко розповісти про ті муки, що за останній час пережила молода жінка.

Не ле́гко розпові́сти́ про ті му́ки, що за оста́нній час пережила́ молода́ жі́нка.


— Проте, я хотів би добре зрозуміти її! — вкинув слово Портос.

— Проте́, я хоті́в би до́бре зрозумі́ти її! — вки́нув сло́во Портос.


— Ви можете цілком покластися на вченість цих шановних осіб.

— Ви мо́жете цілко́м покла́стися на вче́ність цих шано́вних осі́б.


Гетьман зліз з коня.

Ге́тьман зліз з коня́.


Сердешна тілько стогне, мов уві сні щось страшне бачить.

Серде́шна ті́лько сто́гне, мов уві́ сні щось страшне́ ба́чить.


— Бенкет не розкішний, та це маловажно.

— Бенке́т не розкі́шний, та це малова́жно.


— Так, про який сон? — спитав і швайцарець.

— Так, про яки́й сон? — спита́в і швайца́рець.


Я — витривалий.

Я — витрива́лий.


— Чи входили ви до них разом із нею?

— Чи входи́ли ви до них ра́зом із не́ю?


— Е, ні, куме, — перебив йому другий.

— Е, ні, ку́ме, — переби́в йому дру́гий.


— Одну хвилину.

— Одну́ хвили́ну.


— То спробуйте мене.

— То спро́буйте мене́.


Юнак залишався байдужий.

Юна́к залиша́вся байду́жий.


Так що ми з місис Сейзер зовсім не поїхали.

Так що ми з мі́сис Сейзер зо́всім не пої́хали.


— Нас уб'ють ще скоріше, якщо ми не підемо туди, — відмовив Атос.

— Нас уб'ю́ть ще скорі́ше, якщо́ ми не пі́демо туди́, — відмо́вив Атос.


— Якби я не знав.

— Якби́ я не знав.


Враг мене візьме, коли я не догадуюсь, який заряд імчить так швидко сю кулю!

Враг мене́ ві́зьме, коли́ я не дога́дуюсь, яки́й заря́д імчи́ть так шви́дко сю ку́лю!


— Ну, але тебе там люди не забули.

— Ну, але́ тебе́ там лю́ди не забу́ли.


Васюта й руки попустив.

Васю́та й ру́ки попусти́в.


— Ну, так і амінь йому, дурню! — каже Гвинтовка.

— Ну, так і амі́нь йому, ду́рню! — ка́же Гвинтовка.


Сиджу за газетою, коли підвів очі, побачив її.

Сиджу́ за газе́тою, коли́ підві́в о́чі, поба́чив її.


Давайте лиш млинців гарячих, а я ось пошаную гостей перчаківкою.

Дава́йте лиш млинці́в гаря́чих, а я ось пошаную го́сте́й перчаківкою.


— Всі до одного подалися вниз до Давсона.

— Всі до одного́ подали́ся вниз до Давсона.


— У мене є листи Д'Артаньяна.

— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.


— Я була на два кроки від вас, пане, — відповіла жінка.

— Я була́ на два кро́ки від вас, па́не, — відповіла́ жі́нка.


Тоді лише промовив, питаючи їх, в чим річ, що сталося.

Тоді́ лише́ промо́вив, пита́ючи їх, в чим річ, що ста́лося.


Потім вип'ємо й закусимо.

По́тім ви́п'ємо й заку́симо.


— Чорт побирай! — сказав Атос.

— Чорт побира́й! — сказа́в Атос.


Але ви гарний час вибрали для від'їзду.

Але́ ви га́рний час ви́брали для від'ї́зду.


Цим словом вона зупинила Вандерліпа.

Цим сло́вом вона́ зупини́ла Вандерліпа.


Д'Артаньян, трохи заспокоївши хазяїна, пішов нагору.

Д'Артаньян, тро́хи заспоко́ївши хазя́їна, пішо́в наго́ру.


Мабуть, їй на віку написано моїх рук не минути.

Ма́бу́ть, їй на ві́ку напи́сано мої́х рук не мину́ти.


Ян знову збожеволів.

Ян зно́ву збожево́лів.


Я чував про Вуяхевича дещо негарне.

Я чува́в про Вуяхевича де́що нега́рне.


— Це — той чоловік.

— Це — той чолові́к.


А тепер приїзджаю до тебе вмирати.

А тепе́р приїзджаю до тебе́ вмира́ти.


Нарешті Марина побачила й живого свідка свого дитинства — то був сад.

Наре́шті Мари́на поба́чила й живо́го сві́дка свого́ дити́нства — то був сад.


Це вдруге вже згадував кардинал про навіски.

Це вдру́ге вже зга́дував кардина́л про наві́ски.


— Як? Він зробив вам честь спинитися тут?

— Як? Він зроби́в вам честь спини́тися тут?


— Так, це я.

— Так, це я.


Ні, те, що я вам говорю, навіть смішно.

Ні, те, що я вам говорю́, на́віть смі́шно.


Всі запирають у собі дух.

Всі запира́ють у собі́ дух.


Ось вона передала тобі на спомин про себе своє волосся.

Ось вона́ передала́ тобі́ на спо́мин про себе́ своє́ воло́сся.


Не можу я жити без неї.

Не мо́жу я жи́ти без не́ї.


О четвертій почувся гамір у стайні.

О четве́ртій почу́вся га́мір у ста́йні.


— Ой, пане, пане! Ви занапастите себе! — бідкався Плянше.

— Ой, па́не, па́не! Ви занапасти́те себе́! — бі́дкався Пля́нше.


Тяжко було Олимпіяді Остапівні терпіти сором.

Тя́жко було́ Олимпіяді Остапівні терпі́ти со́ром.


— Пані, — спитав Атос, — ради бога, скажіть, чия ця порожня склянка?

— Па́ні, — спита́в Атос, — ра́ди бо́га, скажі́ть, чия́ ця поро́жня скля́нка?


Він був певний, що то розбійник.

Він був пе́вний, що то розбі́йник.


Бийте, батьки, превражого сина!

Би́йте, батьки́, превражого си́на!


— Дуже шкодую, пане, але я приїхав перший і не поїду другим.

— Ду́же шкоду́ю, па́не, але́ я приї́хав пе́рший і не пої́ду дру́гим.


Він учащав до жінки судового.

Він учаща́в до жі́нки судово́го.


До побачення, бо це все, що сьогодні я мав сказати вам.

До поба́чення, бо це все, що сього́дні я мав сказа́ти вам.


В рік по нім уродилась дівчина, сестра Івася, котру названо на хресті Маринею.

В рік по нім уроди́лась ді́вчи́на, сестра́ Іва́ся, котру́ на́звано на хре́сті́ Маринею.


— З Бугу річки! Зпід Ладижина! — почулися голоси.

— З Бу́гу рі́чки! Зпід Лади́жина! — почу́лися голоси́.


При світлі лямпи він побачив жінку, закутану в мантильку темного кольору.

При сві́тлі ля́мпи він поба́чив жі́нку, заку́тану в манти́льку те́много ко́льору.


Я боюсь, що воно розвіється, як сон, і тому поспішаю здійснити свої мрії.

Я бою́сь, що воно́ розві́ється, як сон, і тому́ поспіша́ю здійсни́ти свої́ мрі́ї.


— Ні, мені добре, зовсім добре, — відповіла Оля, вдивляючися в чудову сцену.

— Ні, мені́ до́бре, зо́всім до́бре, — відповіла́ Оля, вдивляючися в чудо́ву сце́ну.


— А куди ж ви, пане? Куди?

— А куди́ ж ви, па́не? Куди́?


Лорд Вінтер гадав, що Атос збожеволів.

Лорд Вінтер гада́в, що Атос збожево́лів.


Тої ж хвилини з бастіону почали стріляти.

То́ї ж хвили́ни з бастіо́ну почали́ стріля́ти.


Вона збудила тебе, а не я!

Вона́ збуди́ла тебе́, а не я!


Я не можу більше бачити вас.

Я не мо́жу бі́льше ба́чити вас.


— Ви? — спитала міледі.

— Ви? — спита́ла міле́ді.


У них, мабуть, давно вже було з Сомком поладжено.

У них, ма́бу́ть, давно́ вже було́ з Сомко́м пола́джено.


— А перечекати, аж вода впаде.

— А перечека́ти, аж вода́ впаде́.


Хазяїн ступив крок назад і умився сльозами.

Хазя́їн ступи́в крок наза́д і уми́вся сльоза́ми.


Вінапі, байдужа до всього, що творилось, засвітила брудну лямпу.

Вінапі, байду́жа до всьо́го, що твори́лось, засвіти́ла брудну́ ля́мпу.


Д'Артаньян разом з Портосом і Арамісом відійшли й стали осторонь.

Д'Артаньян ра́зом з Портосом і Арамісом відійшли́ й ста́ли о́сторонь.


І жодна людина не працювала так пильно, щоб дійти цього.

І жо́дна люди́на не працюва́ла так пи́льно, щоб дійти́ цього́.


Яке вам діло до цієї людини?

Яке́ вам ді́ло до ціє́ї люди́ни?


І мушкетери, не вагаючись, вийшли наперед.

І мушкете́ри, не вага́ючись, ви́йшли напере́д.


Циганка знову побігла, обминаючи вози й намети.

Цига́нка зно́ву побі́гла, обмина́ючи вози́ й наме́ти.


— Я думав, що як я вмру, то найбільшого дурня на світі не стане.

— Я ду́мав, що як я вмру, то найбі́льшого ду́рня на сві́ті не ста́не.


— Ви щось кажете? — запитав він.

— Ви щось ка́жете? — запита́в він.


Говорила про свою любов та про багато инших речей, що їх я не міг зрозуміти.

Говори́ла про свою́ любо́в та про бага́то инших рече́й, що їх я не міг зрозумі́ти.


— Вам в мені тільки це й до вподоби?

— Вам в мені́ ті́льки це й до вподо́би?


Це було чудово.

Це було́ чудо́во.


Ріка перехопила півперек усю вузеньку долину, на якій лежить село.

Ріка́ перехопи́ла півперек усю́ вузе́ньку доли́ну, на які́й лежи́ть село́.


— Чи не приносили до мене листа? — жваво спитав Д'Артаньян.

— Чи не прино́сили до мене́ листа́? — жва́во спита́в Д'Артаньян.


— Да що по тому пірначеві! — каже Костомара.

— Да що по то́му́ пірначе́ві! — ка́же Костома́ра.


— Гаразд! О першій! — відказав Д'Артаньян, повертаючи за ріг вулиці.

— Гара́зд! О пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян, поверта́ючи за ріг ву́лиці.


— Розв'яжіть моє вагання.

— Розв'яжі́ть моє́ вага́ння.


— Тут і помремо, — сказав Богун сотникам, — як що гетьман не дасть помочі.

— Тут і помремо́, — сказа́в Богу́н со́тникам, — як що ге́тьман не дасть по́мочі.


Вже я там то зроблю, що вас десь примістимо, поки цей не прийде до здоров'я.

Вже я там то зроблю́, що вас десь примі́стимо, по́ки цей не при́йде до здоро́в'я.


— Зрозуміло, не вчиню.

— Зрозумі́ло, не вчиню́.


Єдиним цим словом ви надали мені духу.

Єди́ним цим сло́вом ви надали́ мені́ ду́ху.


— Я чудово знаю звичаї країни.

— Я чудо́во зна́ю зви́чаї краї́ни.


— Наше вино? — здивувався Атос.

— На́ше вино́? — здивува́вся Атос.


Ось, нарешті, та Фреда — подумала вона, — та танцюристка і згубниця чоловіків.

Ось, наре́шті, та Фреда — поду́мала вона́, — та танцюри́стка і згу́бниця чоловікі́в.


— Ні, — вагаючися, відказав Біль.

— Ні, — вага́ючися, відказа́в Біль.


— Він дуже просить дозволу поговорити з вашою еміненцією.

— Він ду́же про́сить до́зволу поговори́ти з ва́шою еміне́нцією.


Проте, там багато сказано про вас.

Проте́, там бага́то ска́зано про вас.


— І я теж! — сказав Д'Артаньян.

— І я теж! — сказа́в Д'Артаньян.


— Покладіть зброю на місце, Д'Артаньяне, — сказав він.

— Покладі́ть збро́ю на мі́сце, Д'Артаньяне, — сказа́в він.


— Вона непритомна.

— Вона́ неприто́мна.


— А чи багато ще залишилося від тіни до риси?

— А чи бага́то ще зали́ши́лося від тіни́ до ри́си?


Давно ми бачилися.

Давно́ ми ба́чилися.


Вельможа мав з Атосом щось спільне, якусь родинну подібність.

Вельмо́жа мав з Атосом щось спі́льне, яку́сь роди́нну поді́бність.


Усміхаючись, жінка простягла до нього руки.

Усміха́ючись, жі́нка простягла́ до нього ру́ки.


— Та це ж безчесне насильство, чи знаєте ви, пане?

— Та це ж безче́сне наси́льство, чи зна́єте ви, па́не?


— Дуже легко.

— Ду́же ле́гко.


— Це ви? — спитала вона.

— Це ви? — спита́ла вона́.


Були тут і улани, й драгуни, і жовніри, й німецькі рейтари.

Були́ тут і ула́ни, й драгуни́, і жовні́ри, й німе́цькі рейтари.


Атос бився так спокійно і так методично, ніби був у фехтовальній залі.

Атос би́вся так спокі́йно і так методи́чно, ні́би був у фехтова́льній за́лі.


— А коли ж саме? — глузливо спитав ґвардієць.

— А коли́ ж са́ме? — глузли́во спита́в ґварді́єць.


— Пугу! Пугу!

— Пу́гу! Пу́гу!


Він був без капелюха, із шпадою при боці й смикав у руках хусточку.

Він був без капелю́ха, із шпа́дою при бо́ці й сми́кав у рука́х ху́сточку.


Новорічна година наближається.

Новорі́чна годи́на наближа́ється.


А що бак Черевань?

А що бак Черева́нь?


— Е, злізьте! Буде вже з вас! — здебільшого дуже швидко спиняли вони дітей.

— Е, злі́зьте! Бу́де вже з вас! — здебі́льшого ду́же шви́дко спиня́ли вони́ діте́й.


Повірте, я не звертаю уваги на такі передчування.

Пові́рте, я не зверта́ю ува́ги на такі́ передчува́ння.


Почекай же хвилинку й будеш задоволений.

Почека́й же хвили́нку й бу́деш задово́лений.


Вбивати вже не будемо, а тільки повісимо, от і все.

Вбива́ти вже не бу́демо, а ті́льки пові́симо, от і все.


— Ти жалієш мене, моя голубонько? — спитав Д'Артаньян!

— Ти жалі́єш мене́, моя́ голу́бонько? — спита́в Д'Артаньян!


Отже пан Бонасьє поклав сказати все.

О́тже пан Бонасьє покла́в сказа́ти все.


— Саме це я й сказав би, якби ваша еміненція дозволили мені закінчити фразу.

— Са́ме це я й сказа́в би, якби́ ва́ша еміне́нція дозво́лили мені́ закі́нчи́ти фра́зу.


— Якийсь чоловік має про негайне діло ясновельможного сповістити.

— Яки́йсь чолові́к ма́є про нега́йне ді́ло ясновельмо́жного сповісти́ти.


Після обіда божий чоловік іграв і співав усяких поважних пісень.

Пі́сля обі́да бо́жий чолові́к іграв і співа́в уся́ких пова́жних пісе́нь.


Атос жестом наказав Портосу й Арамісу не рухатись і під'їхав до нього сам.

Атос же́стом наказа́в Портосу й Арамісу не ру́хатись і під'ї́хав до нього сам.


— Щасти Бог вам, пане Староміський! — сказав він, кланяючись.

— Щасти́ Бог вам, па́не Староміський! — сказа́в він, кла́няючись.


— Візьми ж і ти од мене!

— Візьми́ ж і ти од мене́!


— Вашу смерть! — сказав він мені.

— Ва́шу смерть! — сказа́в він мені́.


— Про стан наших інтересів? — сказав він.

— Про стан на́ших інтере́сів? — сказа́в він.


— Голови! — бурчить Іванець.

— Го́лови! — бурчи́ть Іване́ць.


Сільські хлопці були ліпші для мене.

Сільські́ хло́пці були́ лі́пші для мене́.


— Ви мені заплатите за все! — розпачливо вигукнув хазяїн.

— Ви мені́ запла́тите за все! — розпа́чливо ви́гукнув хазя́їн.


Оповідання батька і шум лісу.

Оповіда́ння ба́тька і шум лі́су.


Не прийдеш від завтра за тиждень, уже мене тут не буде і ніхто не знатиме, де я.

Не при́йдеш від за́втра за ти́ждень, уже́ мене́ тут не бу́де і ніхто́ не зна́тиме, де я.


Радощі їх були великі.

Ра́дощі їх були́ вели́кі.


От якби ця справа обмежилася вдаром шпади, то — будь ласка!

От якби́ ця спра́ва обме́жилася вда́ром шпа́ди, то — будь ла́ска!


— Із Переяслава?

— Із Перея́слава?


Д'Артаньян опинився проти Жюсака.

Д'Артаньян опини́вся про́ти Жюсака.


Тепер я міцніше узброєний на твої стріли.

Тепе́р я міцні́ше узбро́єний на твої́ стрі́ли.


Я кликав вас, але ви не обзивалися.

Я кли́кав вас, але́ ви не обзива́лися.


— Візьми ти оцей перстень.

— Візьми́ ти оце́й пе́рстень.


Бонасьє підійшов до дверей кімнати Д'Артаньяна й постукав.

Бонасьє́ підійшо́в до двере́й кімна́ти Д'Артаньяна й посту́кав.


— До моєї хатини, на край табора.

— До моє́ї хати́ни, на край та́бора.


— Тепер це справа не пильна.

— Тепе́р це спра́ва не пи́льна.


— Та я й сам рад звідси заздалегідь убратися.

— Та я й сам рад зві́дси заздалегі́дь убра́тися.


Ах, мій любий Атосе.

Ах, мій лю́бий Атосе.


Я не бачу Атоса.

Я не ба́чу Атоса.


— Ось той лист! — вигукнула королева переривистим, тремтячим голосом.

— Ось той лист! — ви́гукнула короле́ва перери́вистим, тремтя́чим го́лосом.


Я її поцілував, і вона задрімала.

Я її поцілува́в, і вона́ задріма́ла.


Краще оті принципи залишити вдома, коли їдеш на Аляску.

Кра́ще оті́ при́нципи зали́ши́ти вдо́ма, коли́ ї́деш на Аля́ску.


— І це робота кардинала.

— І це робо́та кардина́ла.


Трохи згодом Д'ртаньян уклонився, готовий слухати.

Тро́хи зго́дом Д'ртаньян уклони́вся, гото́вий слу́хати.


Не по правді ви із своєю Лесею робите.

Не по пра́вді ви із своє́ю Ле́сею ро́бите.


Невеликий баркас кидало по хвилях, як горіхову лушпайку.

Невели́кий барка́с ки́дало по хви́лях, як горі́хову лушпайку.


В Атоса був урочистий голос і владний жест невблаганого судді.

В Атоса був урочи́стий го́лос і вла́дний жест невблаганого судді́.


— А, ще чим будуть журитися, та хлопцем, — відповів другий.

— А, ще чим бу́дуть жури́тися, та хло́пцем, — відпові́в дру́гий.


А клень мов скажений кидав собою посеред виру.

А клень мов скаже́ний ки́дав собо́ю посе́ре́д ви́ру.


— О, ні, ваша ясновельможність! Це не чорт, — зневажливо промовив коршмар.

— О, ні, ва́ша ясновельмо́жність! Це не чорт, — знева́жливо промо́вив коршма́р.


Вона вас зустріне, і не знатиме, хто ви.

Вона́ вас зустрі́не, і не зна́тиме, хто ви.


— Спитати, чи не потрібні мені гроші?

— Спита́ти, чи не потрі́бні мені́ гро́ші́?


Проте, гордощі, як і вперше, взяли гору, і від другого вдару двері розсілися.

Проте́, го́рдощі, як і впе́рше, взя́ли го́ру, і від дру́гого вда́ру две́рі розсі́лися.


— Я вам за роботу дам від штуки по вісім сотиків.

— Я вам за робо́ту дам від шту́ки по ві́сім со́тиків.


Навіть якби воно потрапило до рук кардинала, ми не будемо скомпрометовані.

На́віть якби́ воно́ потра́пило до рук кардина́ла, ми не бу́демо скомпромето́вані.


— Будеш каятись, полковнику! — сказав Олекшич, сідаючи вже на коня.

— Бу́деш ка́ятись, полко́внику! — сказа́в Олекшич, сіда́ючи вже на коня́.


Кардинал і собі не попускав свого.

Кардина́л і собі́ не попуска́в свого́.


— Я їх не знайшов, — вони не приходили.

— Я їх не знайшо́в, — вони́ не прихо́дили.


Років через три після смерти пана Івана настав на Україні великий голод.

Ро́кі́в че́рез три пі́сля смерти па́на Іва́на наста́в на Украї́ні вели́кий го́лод.


Військова служба дуже пасує до вас.

Військо́ва́ слу́жба ду́же пасу́є до вас.


А ну, Чарлі, біжи скоріше за мискою!

А ну, Ча́рлі, біжи́ скорі́ше за ми́скою!


— Ну, і тому правда, що Іванця в Січі огласили гетьманом?

— Ну, і тому́ пра́вда, що Іванця́ в Сі́чі огласили ге́тьманом?


О, ні, все краще їхня зневага.

О, ні, все кра́ще ї́хня знева́га.


Вірте тому, що я кажу.

Ві́рте тому́, що я кажу́.


Дарма! Не думаю про це.

Дарма́! Не ду́маю про це.


До Лодзі, Домброви, Радома і інших міст.

До Ло́дзі, Домбро́ви, Радома і і́нших міст.


Тоді Пасук взяла хутро, я взяв горщик і сокиру, і ми думали вже йти.

Тоді́ Пасу́к взя́ла ху́тро, я взяв го́рщик і соки́ру, і ми ду́мали вже йти.


— Так, — сказав я машинально, не зводячи з неї очей.

— Так, — сказа́в я машина́льно, не зво́дячи з не́ї оче́й.


Давай коренити ляхів і всі їх звичаї.

Дава́й корени́ти ля́хів і всі їх зви́чаї.


— Ну, що ж! Потішмось! — сказав Араміс, з кротким і байдужим видом.

— Ну, що ж! Поті́шмось! — сказа́в Араміс, з кро́тким і байду́жим ви́дом.


Аж тепер бачу, що то був якийсь добрий дух.

Аж тепе́р ба́чу, що то був яки́йсь до́брий дух.


— Неодмінно мусиш так зробити, інакше, присягаюся, я вб'ю тебе.

— Неодмі́нно му́сиш так зроби́ти, іна́кше, присяга́юся, я вб'ю тебе́.


Ігуменя лише перехристилася, не висловивши ні хвали, ані догани.

Ігу́меня лише́ перехристи́лася, не ви́словивши ні хвали́, ані́ дога́ни.


Як там живеш?

Як там живе́ш?


Мандрівники вперто відмовлялися.

Мандрівники́ впе́рто відмовля́лися.


Давали мені хліба, сиру, допускали мене до своїх забав.

Дава́ли мені́ хлі́ба, си́ру, допуска́ли мене́ до свої́х заба́в.


Тут тільки звірі можуть жити.

Тут ті́льки зві́рі мо́жуть жи́ти.


На перший стукіт ніхто не обізвався.

На пе́рший сту́кіт ніхто́ не обізва́вся.


Серденько ж прагне.

Се́рде́нько ж пра́гне.


Та Гава рад був і тому.

Та Га́ва рад був і тому́.


— Але так кажуть дзиґарі, а їм слід вірити, — відповів Д'Артаньян.

— Але́ так ка́жуть дзиґарі, а їм слід ві́рити, — відпові́в Д'Артаньян.


— Людина з Менґа! — відповів юнак і зник.

— Люди́на з Менґа! — відпові́в юна́к і зник.


Поглянь, поглянь, як махає шаблею! Мов запрошує добрих приятелів у гості.

Поглянь, поглянь, як маха́є ша́блею! Мов запро́шує до́брих при́ятелів у го́сті.


Одного вечора, рано повесні, хан прийшов до неї сумний і знервований.

Одного́ ве́чора, ра́но повесні́, хан прийшо́в до не́ї сумни́й і знерво́ваний.


— Я добре знаю ваше кодло, — відповів перший.

— Я до́бре зна́ю ва́ше ко́дло, — відпові́в пе́рший.


Повітря було вогке й холодне.

Пові́тря було́ вогке́ й холо́дне.


Але я не вартий милости, що ви мені робите.

Але́ я не ва́ртий ми́лости, що ви мені́ ро́бите.


Скоріться своїй долі.

Скорі́ться свої́й до́лі.


— Тебе обнімають і цілують за вечерею, а ти умишляєш ізраду.

— Тебе́ обніма́ють і цілу́ють за вече́рею, а ти умишля́єш ізра́ду.


Об'їжджали ж ви навколо рогу Горн.

Об'їжджа́ли ж ви навко́ло ро́гу Горн.


Прощай! Гармати грають.

Проща́й! Гарма́ти гра́ють.


— Приведіть собак до ополонки, що біля лікарні, рівно о дванацятій годині ночи.

— Приведі́ть соба́к до ополо́нки, що бі́ля ліка́рні, рі́вно о двана́цятій годи́ні ночи.


Так собі, молокосос.

Так собі́, молокосо́с.


— Чи побачимось ми перед вашою подорожжю?

— Чи поба́чимось ми пе́ред ва́шою по́дорожжю?


— Ти схотіла, щоб мені одрубали голову?

— Ти схоті́ла, щоб мені́ одруба́ли го́лову?


Плянше був озброєний мушкетом і пістолетом.

Пля́нше був озбро́єний мушке́том і пістоле́том.


— Пані перелякалися? — запитав Борис.

— Па́ні переляка́лися? — запита́в Бори́с.


— Ну, а далі, далі що?

— Ну, а да́лі, да́лі що?


— Вождь Джордж, — каже старець, — хоче одружитись з Кіллісну.

— Вождь Джордж, — ка́же ста́рець, — хо́че одружи́тись з Кіллісну.


Ми ввічливі з жінкою не лише заради неї, а й заради власної самоповаги.

Ми вві́чливі з жі́нкою не лише́ зара́ди не́ї, а й зара́ди вла́сної самопова́ги.


У мене було ще в кишені кілька ґульденів, одержаних за продаж годинника.

У мене́ було́ ще в кише́ні кі́лька ґульденів, оде́ржаних за про́даж годи́нника.


— Мороз клубками вперся в теплу кімнату.

— Моро́з клубка́ми впе́рся в те́плу кімна́ту.


— Ви мене ще не знаєте.

— Ви мене́ ще не зна́єте.


— Однаковий і досі.

— Одна́ковий і до́сі.


Не я покинула тебе, а ти не зумів удержати мене.

Не я поки́нула тебе́, а ти не зумі́в уде́ржати мене́.


Але Івасів страх перед обзоленням був даремний.

Але́ Івасів страх пе́ред обзо́ленням був даре́мний.


Тому вони пішли далі, але господаря будинку вже не побачили.

Тому́ вони́ пішли́ да́лі, але́ госпо́даря буди́нку вже не поба́чили.


— Що ви робитемете в Портсмуті? — допитувала міледі.

— Що ви робитемете в По́ртсмуті? — допи́тувала міле́ді.


Про тебе було в газетах.

Про тебе́ було́ в газе́тах.


— Так от же тобі!

— Так от же тобі́!


А потім я почала ревнувати тебе до цеї сойки.

А по́тім я почала́ ревнува́ти тебе́ до це́ї со́йки.


— Ні, сер, не можна.

— Ні, сер, не мо́жна.


Цієї хвилини пані Бонасьє почала приходити до пам'яті.

Ціє́ї хвили́ни па́ні Бонасьє почала́ прихо́дити до па́м'яті.


Євнух широко розплющив очі і підняв догори свою сиву бороду.

Є́внух ши́роко розплю́щив о́чі і підня́в догори́ свою́ си́ву бо́роду.


— Так, — вела далі пані Бонасьє, — так, тут чимало зрадників.

— Так, — вела́ да́лі па́ні Бонасьє́, — так, тут чима́ло зра́дників.


— Ми вже приїхали.

— Ми вже приї́хали.


— Куди має втікати, коли пострілений?

— Куди́ ма́є втіка́ти, коли́ пострі́лений?


— Хто такий?

— Хто таки́й?


Так справи тяглися ще з місяць.

Так спра́ви тягли́ся ще з мі́сяць.


— Згадай, Томмі, згадай про мою перинку.

— Згада́й, Томмі, згада́й про мою́ пери́нку.


— А як же звуть цього пана? — спитав комісар.

— А як же звуть цього́ па́на? — спита́в коміса́р.


Але Д'Артаньян, розпізнавши її убрання, не міг розглядіти її обличчя.

Але́ Д'Артаньян, розпізна́вши її убра́ння́, не міг розгля́діти її обли́ччя.


Обновиться яко орля юность моя.

Обно́виться я́ко орля́ юность моя́.


— Перестаньте, Томмі, — вигукували вони, заходячись гіркими слізьми.

— Переста́ньте, Томмі, — вигу́кували вони́, захо́дячись гірки́ми слі́зьми́.


— Знайти — знайду, а тільки він дуже далеко!

— Знайти́ — знайду́, а ті́льки він ду́же дале́ко!


Я заплатив вже за свою довірливість, надто за довірливість до блондинок.

Я заплати́в вже за свою́ дові́рливість, на́дто за дові́рливість до блонди́нок.


Коні здихали, і люди поверталися до берега, щоб купувати нових коней.

Ко́ні зди́хали, і лю́ди поверта́лися до бе́рега, щоб купува́ти нови́х ко́ней.


Бонасьє пополотнів, як смерть, і криво всміхнувся.

Бонасьє́ пополотнів, як смерть, і кри́во всміхну́вся.


Льокаї попрямували пішки, із збруями на голові.

Льокаї попрямува́ли пі́шки, із збру́ями на голові́.


Враз вкрилося поле угорським трупом.

Враз вкри́лося по́ле уго́рським тру́пом.


— Рятуйте, поможіть!

— Ряту́йте, поможі́ть!


— Доречі, у вас, напевно, є один чи два приятелі?

— Доречі, у вас, напе́вно, є оди́н чи два при́ятелі?


— Записка, що її ви знайдете в себе, усе вам розкаже.

— Запи́ска, що її ви зна́йдете в себе́, усе́ вам розка́же.


— Виведіть цього дурня! — сказав кардинал.

— Ви́ведіть цього́ ду́рня! — сказа́в кардина́л.


Як зоря зійшла.

Як зоря́ зійшла́.


— Цей божевільний не дозволяє людям дати лад своєму вину.

— Цей божеві́льний не дозволя́є лю́дям да́ти лад своє́му вину́.


— Оце щоб я був спадкоємець ворога! — обурився Атос — За кого ви мене маєте?

— Оце́ щоб я був спадкоє́мець во́рога! — обу́рився Атос — За кого ви мене́ ма́єте?


— Нарешті, на добрий час! — вигукнув Д'Артаньян.

— Наре́шті, на до́брий час! — ви́гукнув Д'Артаньян.


— Цю жінку треба судити, а не вбивати.

— Цю жі́нку тре́ба суди́ти, а не вбива́ти.


— Тепер умовмося про виграш.

— Тепе́р умо́вмося про ви́граш.


Щоб розвязати її, доля, з ласки своєї, дала одну вказівку.

Щоб розвяза́ти її, до́ля, з ла́ски своє́ї, дала́ одну́ вказі́вку.


По обіді вийшов, не кажучи, куди йде.

По обі́ді ви́йшов, не ка́жучи, куди́ йде.


— З великою охотою, пане.

— З вели́кою охо́тою, па́не.


Гречки були давнього українського роду.

Гре́чки були́ да́внього украї́нського ро́ду.


А здумайте тільки про дівчину!

А зду́майте ті́льки про ді́вчи́ну!


— Невжеж я такий щасливий, що знайшов те, чого всі шукають?

— Невже́ж я таки́й щасли́вий, що знайшо́в те, чого́ всі шука́ють?


Там, де вони щойно промчали, лід уже ломався і вивертався до гори крижинами.

Там, де вони́ що́йно промча́ли, лід уже́ лома́вся і виверта́вся до гори́ крижи́нами.


А втім вона з певних ознак впізнала двері й підійшла до них.

А втім вона́ з пе́вних озна́к впізна́ла две́рі й підійшла́ до них.


Проте всеж таки взяв кілька посторонків і кинув на сані.

Проте́ всеж таки́ взяв кі́лька посторо́нків і ки́нув на са́ні.


Міледі ставала дедалі говіркішою й спитала, чи єсть у Д'Артаньяна коханка.

Міле́ді става́ла деда́лі говіркі́шою й спита́ла, чи єсть у Д'Артаньяна коха́нка.


— А ось і моє ліжко, — відповів Плянше, вказуючи на стрямок соломи.

— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.


Чоловік, що увійшов, мав досить звичайний вигляд і скидався на городянина.

Чолові́к, що увійшо́в, мав до́сить звича́йний ви́гляд і скида́вся на городя́нина.


Майже цілком уже з'їв.

Ма́йже цілко́м уже́ з'їв.


Часом він хотів щось сказати.

Ча́сом він хоті́в щось сказа́ти.


Він швидко скрутив цигарку, тим часом, як Брем зварив каву.

Він шви́дко скрути́в цига́рку, тим ча́сом, як Брем звари́в ка́ву.


Листи ці були запечатані, захищені від непогоди.

Листи́ ці були́ запеча́тані, захи́щені від непого́ди.


Я велів принести два келішки коньяку.

Я велі́в принести́ два келішки коньяку́.


Черевань тілько сміявся.

Черева́нь ті́лько смія́вся.


— Я настоюю на цьому.

— Я насто́юю на цьому́.


Крамар бачив уже себе на шляху до шаноби й багатства.

Кра́ма́р ба́чив уже́ себе́ на шляху́ до шано́би й бага́тства.


Міледі показала розпорядження кардинала.

Міле́ді показа́ла розпоря́дження кардина́ла.


Я зараз метнулася до одного знайомого, де звичайно ночували люди з нашого села.

Я за́раз метну́лася до одного́ знайо́мого, де звича́йно ночува́ли лю́ди з на́шого села́.


— На щастя мені залишили те, що в мене було.

— На ща́стя мені́ зали́ши́ли те, що в мене́ було́.


Я чекав на неї коло дверей.

Я чека́в на не́ї ко́ло двере́й.


— Ну, вже пустімо, нічого робити,— кажуть косарі, розходячись по боках дороги.

— Ну, вже пусті́мо, ні́чого роби́ти,— ка́жуть косарі́, розхо́дячись по бока́х доро́ги.


Вони не допитувалися, хто я і звідки.

Вони́ не допи́тувалися, хто я і зві́дки.


— Не кричи, коли не нажилась на світі.

— Не кричи́, коли́ не нажила́сь на сві́ті.


Я зайду по тебе.

Я зайду́ по тебе́.


— Друзі мої, ви зробили точнісінько так, як і я.

— Дру́зі мої́, ви зроби́ли точні́сінько так, як і я.


— Добра дитина! — вигукнула Ганна Австрійська.

— До́бра дити́на! — ви́гукнула Га́нна Австрі́йська.


— Ні, пане, навпаки.

— Ні, па́не, навпаки́.


Та навіть не ворухнулась.

Та на́віть не ворухну́лась.


— Спите, пане?

— Спи́те, па́не?


— Я зробив вам ласку, дав право вибору.

— Я зроби́в вам ла́ску, дав пра́во ви́бору.


— На вулиці розмовляють.

— На ву́лиці розмовля́ють.


— Присягаюся вам.

— Присяга́юся вам.


Недалеко треба було й шукати.

Недале́ко тре́ба було́ й шука́ти.


А по році схочете мати далі зі мною діло, то добре, а ні, то ні.

А по ро́ці схо́чете ма́ти да́лі зі мно́ю ді́ло, то до́бре, а ні, то ні.


В Англії пошта працює добре.

В А́нглії по́шта працю́є до́бре.


— Але, — відказав Д'Артаньян, — це подарунок королеви.

— Але́, — відказа́в Д'Артаньян, — це подару́нок короле́ви.


Гей, пане, пане!

Гей, па́не, па́не!


Треба було дістатись ще до Лондону.

Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.


Бажав би я знати, як воно скінчиться?

Бажа́в би я зна́ти, як воно́ скі́нчиться?


Треба нам тепер такого полковника, щоб знав, де вовк, а де лисиця.

Тре́ба нам тепе́р тако́го полко́вника, щоб знав, де вовк, а де лиси́ця.


— Не турбуйтеся! Це я вам обіцяю.

— Не турбу́йтеся! Це я вам обіця́ю.


Чи нема в кого сірничків?

Чи нема́ в кого сірничкі́в?


І ось тут як раз трапилась пригода.

І ось тут як раз тра́пилась приго́да.


Пройшли за ярок, аж ось і Череваниха їде назустріч.

Пройшли́ за ярок, аж ось і Череваниха ї́де назу́стріч.


— Не доберу я толку в твоїх речах,— каже Петро.

— Не доберу́ я то́лку в твої́х реча́х,— ка́же Петро́.


— А в який спосіб хочете ви відімстити їй?

— А в яки́й спо́сіб хо́чете ви відімсти́ти їй?


Тепер ви й сами бачите, Фелтоне, що я мушу вмерти.

Тепе́р ви й сами́ ба́чите, Фелтоне, що я му́шу вме́рти.


Якась невимовна розкіш наповнила моє серце.

Яка́сь невимо́вна ро́зкіш напо́внила моє́ се́рце.


Гей Стокард усміхнувся на це.

Гей Стокард усміхну́вся на це.


— Їх украдено! — відповів герцоґ.

— Їх укра́дено! — відпові́в герцоґ.


Ніжне, біле тіло як чистий алябастер заблищало на сонці.

Ні́жне, бі́ле ті́ло як чи́стий алябастер заблища́ло на со́нці.


Вона належить вам.

Вона́ нале́жить вам.


Ти схаменешся, дурню, та тільки тоді, як буде вже пізно.

Ти схамене́шся, ду́рню, та ті́льки тоді́, як бу́де вже пі́зно.


— Так чого ж, бога ради?

— Так чого́ ж, бо́га ра́ди?


Розмова точилася англійською мовою, якої Д'Артаньян не розумів.

Розмо́ва точи́лася англі́йською мо́вою, яко́ї Д'Артаньян не розумі́в.


Душа моя чорна, як паща пекла.

Душа́ моя́ чо́рна, як па́ща пе́кла.


Д'Артаньян ішов слідом за ними.

Д'Артаньян ішо́в слі́дом́ за ними.


— Клопоту багато, а пожитку мало.

— Кло́поту бага́то, а пожи́тку ма́ло.


— Ось, як приємно сталося, коли Бог привів познайомитись.

— Ось, як приє́мно ста́лося, коли́ Бог приві́в познайо́митись.


Ти скажи, чи немає яких звісток з України.

Ти скажи́, чи нема́є яки́х звісто́к з Украї́ни.


— Лист підроблений, — додав Портос, — нас зовсім не заарештовано.

— Лист підро́блений, — дода́в Портос, — нас зо́всім не заарешто́вано.


— Принаймні, він поїхав, поговоривши трішки з тою, на кого він чекав.

— Прина́ймні, він пої́хав, поговори́вши трі́шки з то́ю, на кого він чека́в.


По цих словах вона відчинила двері в коридор і виштовхала молодого чоловіка.

По цих слова́х вона́ відчини́ла две́рі в коридо́р і ви́штовхала молодо́го чолові́ка.


— Я не твій дурень, що би ти собі з мене кпи робив!

— Я не твій ду́рень, що би ти собі́ з мене́ кпи роби́в!


— Такі вони мої, як твої.

— Такі́ вони́ мої́, як твої́.


Бачилось, що спокій настав повний.

Ба́чилось, що спо́кій наста́в по́вний.


З цими словами кардинал вклонився трьом приятелям і взяв праворуч.

З ци́ми слова́ми кардина́л вклони́вся трьом при́ятелям і взяв право́руч.


Да й одійшов назад, щоб розігнатись.

Да й одійшо́в наза́д, щоб розігна́тись.


— Чи не повернути нам до табору? — спитав Портос.

— Чи не поверну́ти нам до та́бору? — спита́в Портос.


— А може де міст?

— А мо́же де міст?


— Максима від спадщини я одстороняю.

— Макси́ма від спа́дщини я одстороня́ю.


Тоді він буде до ваших послуг.

Тоді́ він бу́де до ва́ших по́слуг.


І він помчав учвал.

І він помча́в учва́л.


І він сів спиною до жінки.

І він сів спи́ною до жі́нки.


— Ви ж, спасибі вам, не кажіть людям, чого я приїздив.

— Ви ж, спаси́бі вам, не кажі́ть лю́дям, чого́ я приїзди́в.


Вони бажають, щоб ви випили за їхнє здоров'я їхнього улюбленого вина.

Вони́ бажа́ють, щоб ви ви́пили за ї́хнє здоро́в'я ї́хнього улю́бленого вина́.


Дасть Бог, подужаєте.

Дасть Бог, поду́жаєте.


Янкель неймовірно покрутив головою.

Я́нкель неймові́рно покрути́в голово́ю.


Вони мовчки пішли поруч стежкою і за хвилю потонули в темній лісовій гущаві.

Вони́ мо́вчки пішли́ по́руч сте́жкою і за хви́лю потону́ли в те́мній лісові́й гуща́ві.


Фелтон перший знявся по трапу й подав руку міледі.

Фелтон пе́рший зня́вся по тра́пу й пода́в ру́ку міле́ді.


— А коли ж ми їдемо? — спитав Атос.

— А коли́ ж ми ї́демо? — спита́в Атос.


Нарешті вона опам'яталася.

Наре́шті вона́ опам'ята́лася.


Дуже маючий обиватель із Любельського.

Ду́же маючий обива́тель із Любельського.


— На щастя, ні, — відповів Атос.

— На ща́стя, ні, — відпові́в Атос.


— І, дійсно, я — кат міста Ліля, і ось моя історія.

— І, ді́йсно, я — кат мі́ста Лі́ля, і ось моя́ істо́рія.


Одним кінцем обв'язався сам, а з другого зробив петлю.

Одни́м кінце́м обв'яза́вся сам, а з дру́гого зроби́в петлю́.


Як сказав, то наче іскру в порох укинув.

Як сказа́в, то на́че і́скру в по́рох уки́нув.


А на дворі радісно та ясно сяло сонце.

А на дворі́ ра́дісно та я́сно сяло́ со́нце.


Тоді одвернулась і пішла геть.

Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.


Там у них велика фамілія і там має відбутися наше весілля.

Там у них вели́ка фамі́лія і там ма́є відбу́тися на́ше весі́лля.


Цього, мабуть, досить.

Цього́, ма́бу́ть, до́сить.


— Я тут виховувалася.

— Я тут вихо́вувалася.


Бій точився ще кілька хвилин.

Бій точи́вся ще кі́лька хвили́н.


— Рішельє і сатана — один біс.

— Рішельє́ і сатана́ — оди́н біс.


Бо у мене грошей ніт,.

Бо у мене́ грошей ніт,.


— І я теж, — додав Араміс.

— І я теж, — дода́в Араміс.


Да й почав ізнов ганятись за жінкою.

Да й поча́в ізнов ганя́тись за жі́нкою.


— І ось тут, на!

— І ось тут, на!


— От яко, — недбало відповів Гава.

— От я́ко, — недба́ло відпові́в Га́ва.


Я більше не кохаю її і хочу тільки помститися над нею за її зневагу до мене.

Я бі́льше не коха́ю її і хо́чу ті́льки помсти́тися над не́ю за її знева́гу до мене́.


Унизу, близько ріки, стоять економічні будинки, кухні, шопи, стайні.

Унизу́, бли́зько ріки́, стоя́ть економі́чні буди́нки, ку́хні, шо́пи, ста́йні.


Ви мчали вчвал.

Ви мча́ли вчвал.


— На конях наших льокаїв, чорт побирай.

— На ко́нях на́ших льока́їв, чорт побира́й.


— Подивіться, що вона пише, Атосе.

— Подиві́ться, що вона́ пи́ше, Атосе.


П'янствовати да баглаї бити, а не лицарювати!

П'янствовати да багла́ї би́ти, а не лицарюва́ти!


— Го, го, багато дечого треба.

— Го, го, бага́то дечого тре́ба.


— Так, звичайно.

— Так, звича́йно.


За хвилину двері відчинились, і звідти глянуло бліде обличчя Атосове.

За хвили́ну две́рі відчини́лись, і зві́дти гля́нуло бліде́ обли́ччя Ато́сове.


Коні над'їхали ближче.

Ко́ні над'ї́хали бли́жче.


— Що зроблено, те зроблено, і того вже не переробиш.

— Що зро́блено, те зро́блено, і того́ вже не переро́биш.


— Так, тільки о другій, — вклонився Д'Артаньян.

— Так, ті́льки о дру́гій, — вклони́вся Д'Артаньян.


— Чудово! — хором відповіли юнаки.

— Чудо́во! — хо́ром́ відповіли́ юнаки́.


— Це не мій секрет.

— Це не мій секре́т.


Ваша історія з сойкою, зовсім не до речі приточена.

Ва́ша істо́рія з со́йкою, зо́всім не до ре́чі прито́чена.


— Я собі таки піймав із воза в таборі сало! Буде жінці та дітям до пилипівки!

— Я собі́ таки́ пійма́в із во́за в та́борі са́ло! Бу́де жі́нці та ді́тям до пили́півки!


— Може мені там щось лихе заподіють? — злякано питала Марина.

— Мо́же мені́ там щось лихе́ заподі́ють? — зля́кано пита́ла Мари́на.


— Та то тобі на похмілля так іздалось, брате.

— Та то тобі́ на похмі́лля так іздало́сь, бра́те.


Кожен вдар вона супроводила жахливими прокльонами.

Ко́жен вдар вона́ супрово́дила жахли́вими прокльо́нами.


Те ж саме влаштоване було для королеви й для дружини президента.

Те ж са́ме влашто́ване було́ для короле́ви й для дружи́ни президе́нта.


Чи то пак отаман за коня!

Чи то пак ота́ман за коня́!


Нехай беруть воли к нечистій матері, а ти оставайсь вечеряти.

Неха́й беру́ть воли́ к нечи́стій ма́тері, а ти остава́йсь вече́ряти.


Воно виявляло льодову безстрасність.

Воно́ виявля́ло льодову́ безстра́сність.


Двоє льокаїв вели міледі, тримаючи її за руки.

Дво́є льокаїв вели́ міле́ді, трима́ючи її за ру́ки.


— Чого це ви справді мовчите? Що сталось з вашим язиком?

— Чого́ це ви спра́вді мовчите́? Що ста́лось з ва́шим язико́м?


Ніч місячна, — сказав ти, держачи мене в своїх обіймах.

Ніч мі́сячна, — сказа́в ти, де́ржачи мене́ в свої́х обі́ймах.


Перед ним замиготів промінь надії.

Пе́ред ним замиготі́в про́мінь наді́ї.


— Так, так! — ствердив Б'юкенгем, з серця зціпляючи зуби.

— Так, так! — стве́рдив Б'юкенгем, з се́рця зціпля́ючи зу́би.


Я досягла своєї мети.

Я досягла́ своє́ї мети́.


— Фе! Убити жінку! — відказав Араміс.

— Фе! Уби́ти жі́нку! — відказа́в Араміс.


Давнього заляканого погляду, меланхолійного зідхання не було ані сліду.

Да́внього заля́каного по́гляду, меланхолі́йного зідха́ння не було́ ані́ слі́ду.


Ви, певне знаєте про це.

Ви, пе́вне зна́єте про це.


— Поставте цей стіл сюди, — промовив голос, в якому міледі впізнала Фелтона.

— Поста́вте цей стіл сюди́, — промо́вив го́лос, в яко́му міле́ді впізна́ла Фелтона.


І юнак, задоволений із свого дотепу, одскочив набік, сміючись на ціле горло.

І юна́к, задово́лений із свого́ дотепу́, одско́чив на́бік, сміючи́сь на ці́ле го́рло.


— Невжеж я вічно мушу залишатися тут? — спитала міледі з деяким острахом.

— Невже́ж я ві́чно му́шу залиша́тися тут? — спита́ла міле́ді з де́яким о́страхом.


— Ідіть до воріт Лювра з боку вулиці Ешель і спитайте Жермена.

— Іді́ть до ворі́т Лювра з бо́ку ву́лиці Ешель і спита́йте Жермена.


День і ніч я молилась, сподіваючись, що господь подарує мені моє самогубство.

День і ніч я моли́лась, сподіва́ючись, що госпо́дь подару́є мені́ моє́ самогу́бство.


А втім, правда ваша, мені потрібна відпустка.

А втім, пра́вда ва́ша, мені́ потрі́бна відпу́стка.


Вона всього сподівалась, тільки не цієї спокійно простягненої руки.

Вона́ всьо́го́ сподіва́лась, ті́льки не ціє́ї спокі́йно простя́гненої руки́.


Пані Бонасьє не відповідала.

Па́ні Бонасьє не відповіда́ла.


Мабуть, той і загинув.

Ма́бу́ть, той і заги́нув.


— Я знала, що в тебе добре серце, мій царю! За те я тебе й люблю.

— Я зна́ла, що в тебе́ до́бре се́рце, мій царю́! За те я тебе́ й люблю́.


— Обридло мені чути від тебе, Газізю, про Україну та українців.

— Обри́дло мені́ чу́ти від тебе́, Газізю, про Украї́ну та украї́нців.


І це було цілком природнє.

І це було́ цілко́м природнє.


— Королева помітно схвилювалася і пополотніла.

— Короле́ва помі́тно схвилюва́лася і пополотні́ла.


— Хто саме? — спитав кардинал.

— Хто са́ме? — спита́в кардина́л.


— Ну, то може пригадаєш.

— Ну, то мо́же пригада́єш.


Але спочатку хочу поговорити про инше.

Але́ споча́тку хо́чу поговори́ти про инше.


— Що там таке?

— Що там таке́?


Герінгтон намагався не зрадити, що вельми зацікавився тою звісткою.

Герінгтон намага́вся не зра́дити, що ве́льми заціка́вився то́ю зві́сткою.


Ну, але знаєте що, я вам дам тридцять ринських за ваші чіпці.

Ну, але́ зна́єте що, я вам дам три́дцять ри́нських за ва́ші чіпці.


Гіркі думи обсіли тут завзятого полковника.

Гіркі́ ду́ми обсі́ли тут завзя́того полко́вника.


Отак ми з порожніми шлунками й важким серцем поїхали далі.

Ота́к ми з поро́жніми шлу́нками й важки́м се́рцем пої́хали да́лі.


Зиґмунта того і пару дальших днів я не бачила.

Зиґмунта того́ і па́ру да́льших днів я не ба́чила.


— Ви сутий диявол! — прошепотіла вона.

— Ви су́тий дия́вол! — прошепоті́ла вона́.


— Де я? — спитала вона.

— Де я? — спита́ла вона́.


Нарешті ще двоє підчас цієї роботи стояли на варті.

Наре́шті ще дво́є пі́дчас ціє́ї робо́ти стоя́ли на ва́рті.


Ще на світанку в М.

Ще на світа́нку в М.


, вражена прикрою звісткою, раптом покинула місто та відступила десь далі.

, вра́жена при́крою зві́сткою, ра́птом поки́нула мі́сто та відступи́ла десь да́лі.


Цей чоловік дасть остаточні розпорядження, а тимчасом ковтніть вина й їдьмо.

Цей чолові́к дасть остато́чні розпоря́дження, а тимча́сом ковтніть вина́ й ї́дьмо.


— Що ж оце? Дак це нас козаки, мабуть, убрали в шори?

— Що ж оце́? Дак це нас козаки́, ма́бу́ть, убра́ли в шо́ри?


Вони здадуться вам, щоб у дальнішому воювати проти нас.

Вони́ здаду́ться вам, щоб у дальні́шому воюва́ти про́ти нас.


— Сомко, коли хочеш знати, такий же дурень, як і ми з тобою.

— Сомко́, коли́ хо́чеш зна́ти, таки́й же ду́рень, як і ми з тобо́ю.


Ти легенько відтягаєш її і знов кладеш на моє плече.

Ти леге́нько відтяга́єш її і знов кладе́ш на моє́ плече́.


Палити, де не було лісів, не було чим.

Пали́ти, де не було́ лісі́в, не було́ чим.


Це просто так собі з принципа.

Це про́сто так собі́ з принципа.


Я чоловік хрещений і до вашої милости, сказати вам, усею душею і всім серцем.

Я чолові́к хре́ще́ний і до ва́шої ми́лости, сказа́ти вам, усе́ю душе́ю і всім се́рцем.


— Та чи скінчиш ти, кате? — спитав Д'Артаньян.

— Та чи скі́нчиш ти, ка́те? — спита́в Д'Артаньян.


— Я чув про те ще на Січі запорожській.

— Я чув про те ще на Сі́чі запоро́жській.


— На кого маєте підозру? Побачимо.

— На кого ма́єте підо́зру? Поба́чимо.


— На наступний понеділок! Ще п'ять днів.

— На насту́пний понеді́лок! Ще п'ять днів.


Інакше ви загубите всіх, але й себе не врятуєте.

Іна́кше ви загу́бите всіх, але́ й себе́ не вряту́єте.


— Як же то зробиш?

— Як же то зро́биш?


— А що ж би ви гадали?

— А що ж би ви гада́ли?


— Я думаю, — сказав Атос.

— Я ду́маю, — сказа́в Атос.


Король скинув оком на кардинала.

Коро́ль ски́нув о́ком на кардина́ла.


— Робите помилку.

— Ро́бите по́ми́лку.


Чи тямиш мене?

Чи тя́миш мене́?


Дні й ночі минали мені, як у найтяжчій каторзі.

Дні й но́чі мина́ли мені́, як у найтя́жчій ка́торзі.


— Вона тричі намагалася вбити мене, і я простив її.

— Вона́ три́чі намага́лася вби́ти мене́, і я прости́в її.


Несподівано зарипіли двері, примусивши мене здрігнутися.

Несподі́вано зарипі́ли две́рі, приму́сивши мене́ здрігну́тися.


І я відмовила йому, не давши й шматка хліба.

І я відмо́вила йому, не да́вши й шматка́ хлі́ба.


Натисніть же й ви зверху, як тільки я гукну.

Нати́сніть же й ви зве́рху, як ті́льки я гукну́.


Нехай і сам Петрусь про те не відає!

Неха́й і сам Петрусь про те не ві́дає!


— Власною особою.

— Вла́сною осо́бою.


— Я чув усе, — казав далі Хмельницький, — бо стежив за тобою.

— Я чув усе́, — каза́в да́лі Хмельни́цький, — бо сте́жив за тобо́ю.


Зрадовалась Череваниха, як наздогнала своїх, мов слобонилась од якої напасті.

Зрадовалась Череваниха, як наздогна́ла свої́х, мов слобони́лась од яко́ї на́па́сті.


— Боже мій любий! — благала вона.

— Бо́же мій лю́бий! — блага́ла вона́.


Щоправда, досі такого випадку не було.

Щопра́вда, до́сі тако́го ви́падку не було́.


— Чудово! Я влаштував усе згідно з вашим бажанням, і ми будемо бачитись щодня.

— Чудо́во! Я влаштува́в усе́ згі́дно з ва́шим бажа́нням, і ми бу́демо ба́читись щодня́.


Поетичні вислови та сльозоточиві фрази не до лиця вам.

Поети́чні ви́слови та сльозоточи́ві фра́зи не до лиця́ вам.


— Так, ваша величність! Як і завжди!

— Так, ва́ша вели́чність! Як і за́вжди́!


— Ні, — вигукнув Фелтон, — ти житимеш, і житимеш відомщена.

— Ні, — ви́гукнув Фелтон, — ти жи́тимеш, і жи́тимеш відомщена.


Хто це сказав цю сентенцію?

Хто це сказа́в цю сенте́нцію?


Я стану осторонь.

Я ста́ну о́сторонь.


— Овва! — вигукнув Портос.

— Овва́! — ви́гукнув Портос.


Зовнішнє повітря тиснуло тепло до гори.

Зо́внішнє пові́тря ти́снуло тепло́ до гори́.


З вікон він бачив усіх, хто приходив і потрапляв у пастку.

З ві́кон він ба́чив усі́х, хто прихо́див і потрапля́в у па́стку.


А потім — байдуже.

А по́тім — ба́йду́же.


Мізкує так собі Петро, аж ось ізнов закопотіли коні.

Мізку́є так собі́ Петро́, аж ось ізнов закопоті́ли ко́ні.


— Не кваптесь, прошу вас.

— Не ква́птесь, про́шу́ вас.


Не дивно, що я вагаюсь у виборі між вами та їм.

Не ди́вно, що я вага́юсь у ви́борі між вами та їм.


Гава лиш стиха усміхався, радуючись з такого мудрого ґешефту.

Га́ва лиш сти́ха усміха́вся, ра́дуючись з тако́го му́дрого ґеше́фту.


Але той час уже минув.

Але́ той час уже́ мину́в.


За водою, виблискуючи веслами, плив човен.

За водо́ю, вибли́скуючи ве́слами, плив чо́вен.


— Ваша добрість зворушує мене, монсеньєр, — відмовив Д'Артаньян.

— Ва́ша до́брість звору́шує мене́, монсеньє́р, — відмо́вив Д'Артаньян.


— Ну, ну, — напівнедовірливо, а напівпохапливо сказав Ґава.

— Ну, ну, — напівнедові́рливо, а напівпохапливо сказа́в Ґава.


А з боків усе нові.

А з бокі́в усе́ нові́.


— До якої саме?

— До яко́ї са́ме?


— Тоді не лякайтеся, якщо я повернуся о першій, другій чи третій вночі.

— Тоді́ не ляка́йтеся, якщо́ я поверну́ся о пе́ршій, дру́гій чи тре́тій вночі́.


Затулила руками очі, а сльози між пучки так і капотять.

Затули́ла рука́ми о́чі, а сльо́зи між пучки́ так і капотя́ть.


Як сядеш увечері їсти.

Як ся́деш уве́чері ї́сти.


— Сьогодні, пане, я відчуваю до вас тільки вдячність.

— Сього́дні, па́не, я відчува́ю до вас ті́льки вдя́чність.


— Не бійся, дурню! — сказав Фавель.

— Не бі́йся, ду́рню! — сказа́в Фавель.


А понижче села четвертий, найкрутіший скрут.

А пони́жче села́ четве́ртий, найкруті́ший скрут.


— Ви вщерть сповняєте мене радістю.

— Ви вщерть сповня́єте мене́ ра́дістю.


— Тут якась таємниця, Атосе.

— Тут яка́сь таємни́ця, Атосе.


— Це тому, що вони не бачать нас, — сказав Атос.

— Це тому́, що вони́ не ба́чать нас, — сказа́в Атос.


Моя мати породила мене нещасним? З молоком її всмоктав я прокляття.

Моя́ ма́ти породи́ла мене́ неща́сним? З молоко́м її всмокта́в я прокля́ття.


— Довго ніхто не признавався, ледво найшов.

— До́вго ніхто́ не признава́вся, ледво найшо́в.


— Але, мені здається, ви хочете посваритись?

— Але́, мені́ здає́ться, ви хо́чете посвари́тись?


— Ні, я не можу! я піду! — одповіла Марина вже рішучо і відкинулася од козака.

— Ні, я не мо́жу! я піду́! — одпові́ла Мари́на вже рішу́чо і відки́нулася од козака́.


Тоді міледі прожене тебе, і ти знаєш, вона не обмежить цим своєї помсти.

Тоді́ міле́ді прожене́ тебе́, і ти зна́єш, вона́ не обме́жить цим своє́ї по́мсти.


Знаємо, кажуть, що ви все шість відсотків берете, ми вам вісім дамо.

Зна́ємо, ка́жуть, що ви все шість відсо́тків берете́, ми вам ві́сім дамо́.


— Ну, смерти всі ми ждемо, та й боятися її нема що, — мовив я.

— Ну, смерти всі ми ждемо́, та й боя́тися її нема́ що, — мо́вив я.


— Готуйтесь! — урочисто промовив він.

— Готу́йтесь! — урочи́сто промо́вив він.


— Сидіти мені тут таки й нема чого.

— Сиді́ти мені́ тут таки́ й нема́ чого́.


— Пан Д'Артаньян.

— Пан Д'Артаньян.


Тиллі вислизнула, і я слідом за нею.

Ти́ллі ви́слизнула, і я слі́дом́ за не́ю.


— Викрадено! — згукнув комісар.

— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.


Тільки біда, що мало продаємо, то й на якого чорта їх і робити так много?

Ті́льки біда́, що ма́ло продаємо́, то й на яко́го чо́рта їх і роби́ти так мно́го?


Через кілька день Богун вже догнав гетьмана на Саксагані.

Че́рез кі́лька день Богу́н вже догна́в ге́тьмана на Саксага́ні.


Але я знаю, що не порушу присяги.

Але́ я зна́ю, що не пору́шу прися́ги.


— За десять десята.

— За де́сять деся́та.


Другого дня, зайшовши до міледі, Фелтон застав її на кріслі.

Дру́гого дня, зайшо́вши до міле́ді, Фелтон заста́в її на крі́слі.


— З сьогоднішнього дня не кажіть про неможливість.

— З сього́днішнього дня не кажі́ть про неможли́вість.


Ви були хорі, любий друже, а хороба знесилює мозок, отже, я вибачаю вам.

Ви були́ хо́рі, лю́бий дру́же, а хоро́ба знеси́лює мо́зок, о́тже, я вибача́ю вам.


До всіх повернулась надія.

До всіх поверну́лась наді́я.


Спізнитися на один день було б, здається мені, новою образою для вас.

Спізни́тися на оди́н день було́ б, здає́ться мені́, ново́ю обра́зою для вас.


— Бо — казав він, — майбутнє не втече від мене.

— Бо — каза́в він, — майбу́тнє не втече́ від мене́.


— Від кардинала?

— Від кардина́ла?


Незабаром Патрік почув голос свого пана, що кликав сокола.

Незаба́ром Патрік почу́в го́лос свого́ па́на, що кли́кав со́кола.


— Куди ж ми їдемо? — запитав я.

— Куди́ ж ми ї́демо? — запита́в я.


Тюремний шпиталь, це лише тінь, карикатура звичайного шпиталю.

Тюре́мний шпита́ль, це лише́ тінь, карикату́ра звича́йного шпита́лю.


Оставсь Брюховецький, як остуджений.

Оставсь Брюхове́цький, як осту́джений.


Я вибачаю вам.

Я вибача́ю вам.


Розмова повернула на веселе.

Розмо́ва поверну́ла на весе́ле.


— Сидіти буду так високо, як мені подобається! — каже.

— Сиді́ти бу́ду так ви́со́ко, як мені́ подо́бається! — ка́же.


А ви чогось дарма скандалите, буяните, — прямо щось неможливе робите.

А ви чого́сь дарма́ сканда́лите, буя́ните, — пря́мо щось неможли́ве ро́бите.


Останнє припущення здалося їй найправдоподібнішим.

Оста́ннє припу́щення здало́ся їй найправдоподібнішим.


Вони тільки хліб наш споживають та нашими руками собі здобич добувають.

Вони́ ті́льки хліб наш спожива́ють та на́шими рука́ми собі́ здо́бич добува́ють.


— Еге, є сало, та не для кота! — озветься другий через дорогу.

— Еге́, є са́ло, та не для кота́! — озве́ться дру́гий че́рез доро́гу.


— Я певний цього.

— Я пе́вний цього́.


Богун, і з ним багато козаків, не хотіли приставати на такі умови.

Богу́н, і з ним бага́то козакі́в, не хоті́ли пристава́ти на такі́ умо́ви.


— Ну, то добре.

— Ну, то до́бре.


— А то чому!

— А то чому́!


— Ви, Атосе?

— Ви, Атосе?


Їхні тіні фантастично маячили на снігу.

Ї́хні ті́ні фантасти́чно маячи́ли на снігу́.


Д'Артаньян хотів спочатку придивитися до обличчя грубіяна, що глузував з нього.

Д'Артаньян хоті́в споча́тку придиви́тися до обли́ччя грубія́на, що глузува́в з нього.


Вони всі про вас забудуть через місяць, а може й того менше.

Вони́ всі про вас забу́дуть че́рез мі́сяць, а мо́же й того́ ме́нше.


Де кого захопили татари, чи селянина, чи козака, всіх погнали сюди.

Де кого захопи́ли тата́ри, чи селяни́на, чи козака́, всіх погна́ли сюди́.


— Ви бачили кардинала?

— Ви ба́чили кардина́ла?


З вами, безсумнівно, ваші товариші, пани Портос і Араміс?

З вами, безсумні́вно, ва́ші това́риші, пани́ Портос і Араміс?


З ним зроблено так в наших інтересах.

З ним зро́блено так в на́ших інтере́сах.


— Бойків то я знаю, тільки тих, що приходять на торг до міста.

— Бо́йків то я зна́ю, ті́льки тих, що прихо́дять на торг до мі́ста.


Атос поділив їх на три групи.

Атос поділи́в їх на три гру́пи.


Знай наших! А добра, кажуть, людина з тії княгині.

Знай на́ших! А до́бра, ка́жуть, люди́на з тії княги́ні.


Вирятував Морозенко гадячан зза ставка, та вже їх було небагато.

Ви́рятував Морозе́нко гадяча́н зза ставка́, та вже їх було́ небага́то.


Але добре пам'ятаю другу обіцянку, що ви її, мабудь, теж пам'ятаєте.

Але́ до́бре пам'ята́ю дру́гу обіця́нку, що ви її, мабу́дь, теж пам'ята́єте.


— Тривайте, треба впевнитися, що нас ніхто не слухає.

— Трива́йте, тре́ба впе́внитися, що нас ніхто́ не слу́хає.


Джім Кардеджі аж тепер зрозумів усе.

Джім Кардеджі аж тепе́р зрозумі́в усе́.


Її губи стулялися для розказу, і вона звикла просто йти до мети.

Її гу́би стуля́лися для ро́зказу, і вона́ зви́кла про́сто йти до мети́.


Він не спускав з ока міледі й в свічаді побачив, як змінилася вона на виду.

Він не спуска́в з о́ка міле́ді й в свіча́ді поба́чив, як зміни́лася вона́ на виду́.


— Як? Так як бог дасть.

— Як? Так як бог дасть.


— Та в який же спосіб повернемося ми додому?

— Та в яки́й же спо́сіб повернемо́ся ми додо́му?


Тоді ще козак мало зважав на жіноче серце.

Тоді́ ще коза́к ма́ло зважа́в на жіно́че се́рце.


То хіба ти не пізнав мене!

То хіба́ ти не пізна́в мене́!


— Знов когось сюди ведуть! — з переляком мовив дід, надслухуючи.

— Знов когось сюди́ веду́ть! — з переля́ком мо́вив дід, надслу́хуючи.


Вона наважилася запитати їх, де Фелтон?

Вона́ нава́жилася запита́ти їх, де Фелтон?


Чи не сталося тут поблизу якого небудь нещастя? Скажіть!

Чи не ста́лося тут поблизу́ яко́го небудь неща́стя? Скажі́ть!


Найбільший натовп збірався біля Оперного будинку.

Найбі́льший на́товп збіра́вся бі́ля О́перного буди́нку.


— Добре, придивляйся!

— До́бре, придивля́йся!


Ченці їх проводжали.

Ченці́ їх проводжа́ли.


З тим і роз'їхались.

З тим і роз'ї́хались.


— Се ви, пане гетьмане, — каже Петро Сердюк, — на радах так уходились.

— Се ви, па́не ге́тьмане, — ка́же Петро́ Сердю́к, — на ра́дах так ухо́дились.


— Вісім сотиків, Гаво? То замало.

— Ві́сім со́тиків, Га́во? То зама́ло.


Ми тебе гетьманом, ми тебе гетьманом оберемо! А там своє на умі.

Ми тебе́ ге́тьманом, ми тебе́ ге́тьманом оберемо́! А там своє́ на умі́.


Було пів до першої.

Було́ пів до пе́ршої.


— То нехай увійде, — жваво відказав Рішельє.

— То неха́й уві́йде, — жва́во відказа́в Рішельє́.


Дивиться Петро — Кирило Тур держить перед собою Лесю на сідлі, як дитину.

Ди́виться Петро́ — Кири́ло Тур держить пе́ред собо́ю Ле́сю на сідлі́, як дити́ну.


Баптист Червоний піднявся, кивнув головою і подався назад до свого табору.

Бапти́ст Черво́ний підня́вся, кивну́в голово́ю і пода́вся наза́д до свого́ та́бору.


Мир — могила і ніщо інше.

Мир — моги́ла і ніщо́ і́нше.


— Ми більше не можемо пити.

— Ми бі́льше не мо́жемо пи́ти.


Обмеживши її кару висилкою, її майже помилувано.

Обме́живши її ка́ру ви́силкою, її ма́йже поми́лувано.


Цієї хвилини на сходах почувся шум швидкої ходи.

Ціє́ї хвили́ни на схо́дах почу́вся шум швидко́ї ходи́.


— Ах! — вилетіло з уст Олі.

— Ах! — ви́летіло з уст Олі.


Це був справжній план нападу на кардинала.

Це був спра́вжній план на́паду на кардина́ла.


— Ні, мабуть, йому не треба Гвинтовки до сього діла.

— Ні, ма́бу́ть, йому не тре́ба Гвинтовки до сього́ ді́ла.


— Що скоїлося?

— Що ско́їлося?


Д'Артаньян, онімівши з гніву та хвилювання, сів, грізний як суддя.

Д'Артаньян, онімі́вши з гні́ву та хвилюва́ння, сів, грі́зний як суддя́.


Згодом вони володітимуть цією країною, але це буде не за моїх часів.

Зго́дом вони́ володі́тимуть ціє́ю краї́ною, але́ це бу́де не за мої́х часі́в.


— Ви знаєте вже офіцера, що лишиться тут за начальника підчас моєї відсутности.

— Ви зна́єте вже офіце́ра, що лиши́ться тут за нача́льника пі́дчас моє́ї відсутности.


Проте, які дорогі були ті руїни для Марини!

Проте́, які́ дорогі́ були́ ті руї́ни для Мари́ни!


Вона не змагалася.

Вона́ не змага́лася.


— Ви будете батько товариша Максима Гречки?

— Ви бу́дете ба́тько това́риша Макси́ма Гре́чки?


— На пістолях!

— На пісто́лях!


— Ха, ха, ха! — засміялася вона.

— Ха, ха, ха! — засмія́лася вона́.


— Чули,— каже Шрам.

— Чу́ли,— ка́же Шрам.


Та гірше було, коли на варті лучився рекрут, що боїться капрала гірше вогню.

Та гі́рше було́, коли́ на ва́рті лучи́вся ре́крут, що бої́ться капра́ла гі́рше вогню́.


Цілу годину вона пролежала, затримуючи подих.

Ці́лу годи́ну вона́ проле́жала, затри́муючи по́дих.


Д'Артаньян тремтячою рукою кинув кості.

Д'Артаньян тремтя́чою руко́ю ки́нув ко́сті.


Десять раз падав я на дорозі, бо не міг іти.

Де́сять раз па́дав я на доро́зі, бо не міг іти́.


Врешті здобувся на слово.

Вре́шті здобу́вся на сло́во.


— Визувайся, злодію!

— Ви́зувайся, зло́дію!


— Оддайте мені рекомендаційного листа! — кричав Д'Артаньян.

— Одда́йте мені́ рекомендаці́йного листа́! — крича́в Д'Артаньян.


— Вражі діти! — кричить.

— Вра́жі ді́ти! — кричи́ть.


— Варта, приведена людьми в чорному, що ви їх погнали геть.

— Ва́рта, приве́дена людьми́ в чо́рному, що ви їх погна́ли геть.


— Ви не вуйцьо? Хто ж ви такий?

— Ви не вуйцьо? Хто ж ви таки́й?


За п'ять хвилин він був уже на вулиці Могильників.

За п'ять хвили́н він був уже́ на ву́лиці Моги́льників.


Мабуть таки дуже він її любить.

Ма́бу́ть таки́ ду́же він її лю́бить.


— Нехай же наші сльози упадуть на голову нашому ворогу!

— Неха́й же на́ші сльо́зи упаду́ть на го́лову на́шому во́рогу!


Але що ж робити? Бачу, що рада розумна, та й іду.

Але́ що ж роби́ти? Ба́чу, що ра́да розу́мна, та й іду́.


— А вам цікаво знати?

— А вам ціка́во зна́ти?


І він ніжно пригорнув її до себе.

І він ні́жно пригорну́в її до себе́.


— Ідіть, я слідом за вами.

— Іді́ть, я слі́дом́ за вами.


Зомлів я пару разів під час тої науки.

Зомлі́в я па́ру разі́в під час то́ї нау́ки.


Але Гершко сміявся з того.

Але́ Гершко смія́вся з того́.


— Так він був, кажеш, улесливий.

— Так він був, ка́жеш, уле́сливий.


— Повернімось до ідеї.

— Поверні́мось до іде́ї.


Я вже казав вам, кидайте якомога скорше Париж.

Я вже каза́в вам, ки́дайте якомо́га ско́рше Пари́ж.


А за ним купа людей чимала, все в кармазинах да в саєтах.

А за ним ку́па люде́й чима́ла́, все в кармазинах да в сає́тах.


— Пан Д'Артаньян лише зомлів.

— Пан Д'Артаньян лише́ зомлі́в.


За десять хвилин прийшов Фелтон.

За де́сять хвили́н прийшо́в Фелтон.


Він з острахом утупив очі в двері, через які мав пройти король.

Він з о́страхом утупи́в о́чі в две́рі, че́рез які́ мав пройти́ коро́ль.


— Від нині за тиждень їду геть зі Львова.

— Від ни́ні за ти́ждень ї́ду геть зі Льво́ва.


— Ваша еміненція не так зрозуміла мої слова.

— Ва́ша еміне́нція не так зрозумі́ла мої́ слова́.


І кардинал зробив жест рукою, а Бонасьє відповів, вклонившися до землі.

І кардина́л зроби́в жест руко́ю, а Бонасьє відпові́в, вклонившися до землі́.


— Прощай, брате, — каже запорожець, — та не забувай і нас на тім світі.

— Проща́й, бра́те, — ка́же запоро́жець, — та не забува́й і нас на тім сві́ті.


Іноді мені здавалося, що якась хмара стиснула мені лоб та застилає очі.

І́ноді мені́ здава́лося, що яка́сь хма́ра сти́снула мені́ лоб та застила́є о́чі.


Сина посилав до військового обозу, а сам знав одну церкву.

Си́на посила́в до військо́во́го обо́зу, а сам знав одну́ це́ркву.


— Так ви все ще спираєтесь?

— Так ви все ще спира́єтесь?


— Ви маєте взяти назад коня? Так, чи ні?

— Ви ма́єте взя́ти наза́д коня́? Так, чи ні?


Не рація йти проти народніх звичаїв, коли не чуєшся на силі.

Не ра́ція йти про́ти наро́дніх зви́чаїв, коли́ не чу́єшся на си́лі.


— Ах, мілорде! Ви мало мене слухали й не так зрозуміли.

— Ах, мілорде! Ви ма́ло мене́ слу́хали й не так зрозумі́ли.


Це скидалося на дуель, і Д'Артаньян потроху приходив до пам'яті.

Це скида́лося на дуе́ль, і Д'Артаньян потро́ху прихо́див до па́м'яті.


— Земля я єсм і в землю відійду.

— Земля́ я єсм і в зе́млю відійду́.


— З якою? — схвильовано спитав салдат, побачивши, що не все скінчено.

— З яко́ю? — схвильо́вано спита́в салда́т, поба́чивши, що не все скі́нчено.


Міщане за ним.

Міща́не за ним.


Але таке ім'я, як ваше, повинно було правити мені за щит у моїй подорожі.

Але́ таке́ ім'я́, як ва́ше, пови́нно було́ пра́вити мені́ за щит у мої́й по́дорожі.


Міледі, здавалося, сп'яніла з радощів.

Міле́ді, здава́лося, сп'яні́ла з ра́дощів.


— Я вважав себе за кинутого, обдуреного.

— Я вважа́в себе́ за ки́нутого, обду́реного.


Старий задумався, ще не довіряючи Гаві.

Стари́й заду́мався, ще не довіря́ючи Гаві.


Томмі, заваривши чай, відсунув чайник у бік, на випадок, що повернеться Моллі.

Томмі, завари́вши чай, відсу́нув ча́йник у бік, на ви́падок, що поверне́ться Моллі.


Дик, по чоловічому заховавши свою цікавість, мовчки вичікував.

Дик, по чолові́чому захова́вши свою́ ціка́вість, мо́вчки вичі́кував.


— Що з вами? — скрикнула бідна жінка.

— Що з вами? — скри́кнула бі́дна жі́нка.


— Хіба що? Хіба той вічняк заважав вам?

— Хіба́ що? Хіба́ той вічня́к заважа́в вам?


Але Едмунд почув раптом страшну відразу від води, звичайну в усіх, що топилися.

Але́ Едму́нд почу́в ра́птом страшну́ відра́зу від води́, звича́йну в усі́х, що топи́лися.


А старий батько під голос їх пісень, немов дитина, снував рожеві пляни.

А стари́й ба́тько під го́лос їх пісе́нь, немо́в дити́на, снува́в роже́ві пля́ни.


Видко було, як вони причалили до берега.

Ви́дко було́, як вони́ прича́лили до бе́рега.


Але він утік до священика.

Але́ він уті́к до священика.


— Про це не турбуйтесь.

— Про це не турбу́йтесь.


Йому конче потрібно було взнати те місце, де була Сіпсу.

Йому ко́нче потрі́бно було́ взна́ти те мі́сце, де була́ Сіпсу.


Власне мав я по полудні з ними до Дрогобича рушати.

Вла́сне мав я по полу́дні з ними до Дрого́бича руша́ти.


Жартував, сміявся, оповідав анекдоти.

Жартува́в, смія́вся, оповіда́в анекдо́ти.


Уже надворі стемніло.

У́же надво́рі стемні́ло.


Міледі підскочила, ніби на пружині.

Міле́ді підско́чила, ні́би на пружи́ні.