Василь Кожелянко 
 
БУДНІ ПОПЕЛЯСТИХ 
 
Новела-антиутопія 
----------------------------
 
	Дуже хотілося печеного м'яса і — вмерти. Тако взяти добрий шмат молодої телятини, порізати невеликими шматками і смажити в пательні на свинському смальці з сіллю, перцем і великою кількістю цибулі. Смажити довго, з обох боків. А потім взяти свіжого хліба — того, що у 70-х роках минулого століття називався "хлібом по шістнадцять", взяти червоного вина... Але це ти вже, братчику, загнув. Винця забаглося? Зафантазувався! Ти не президент, не ґенерал-полковник, не олігарх, ти середньої руки чиновник обласного рівня, ось і пий горілку із синтетичного спирту, якщо хочеш, а ні — то водогінну воду з присмаком зелених п'ятаків...
	
	А вмерти хотілося тому, що годину тому він навіки-навіки розлучився і розпрощався зі своєю коханою Анною, з якою останніми роками вони майже злилися в одне ціле.
	
	Спочатку все було дуже смішно. Лазню, біля якої знаходилось конспіративне місце їх побачень, розбомбила китайська ракета, і у повітрі літало багато кіптяви й попелу, змішаного до того ж з яблуневим цвітом. Він був у попелястого кольору камуфляжі, а вона у цім новомоднім вбранні, під яким просвічується геть усе голе тіло, а найперше — груди. Вважалось, що цей костюм не прозорий, а сіро-голубих барв. А потім:
	
	— Маркіяне, я заміж виходжу.
	
	— Ти привезла мені з Києва свіжу "Євразійську правду"? — перебив він її першим-ліпшим, що прийшло до голови.
	
	Попелом замилувався, а таких руїн не хочеш?
	
	— Анно, зараз знову бомбитимуть, ходімо в сховище. 
	
	Третя світова війна набрала затяжного мляво-плинного характеру, а Україну, яка оголосила про нейтралітет, бомбили знічев'я усі, хто чи помилково, чи навмисне залітав у її повітряний простір — натовці і росіяни, араби й ізраїльтяни, американці і китайці... В бомбосховищі було малолюдно — хто тепер буде бігти в це величезне підземелля, якщо треба в черзі за хлібом стояти. Тому Маркіян з Анною знайшли собі затишний куточок і спочатку добре націлувались і наобіймались, а вже потім він через силу спитав її:
	
	— Хто він?
	
	— На фестивалі польської культури у Львові багато гостей з Польщі було...
	
	— Так, так, — сухим ротом прошелестів Маркіян.
	
	— І ось там один гарний хлопець запропонував мені вийти за нього заміж. І знаєш, Марку, чому я йому не відмовила?
	
	— Та вже здогадуюсь, — холодно і жорстоко, як йому здалося, відповів він. Але це йому лише так здалось, насправді він пробелькотів ці слова жалюгідним, кволим голоском, бо саме у цей момент хтось невидимий сильно ударив Маркіяна в голову — зсередини. Світ зробився немилим.
	
	У бомбосховище вбіг поношений чоловічок з гірляндою алюмінієвих значків на зім'ятій вилозі завеликого двобортного піджака.
	
	— Товаріщі! — радісно заверещав він. — Только что натовскіє аґрєсори разбомбілі послєдній мост чєрєз Прут! Позор натовскім захватчікам, товаріщі, позор амєріканскому імперіалізму, товаріщі!..
	
	Через кілька хвилин сходами статечно спустився молодий чоловік з сивими звислими вусами. Він старанно розправив свою вишиванку і гірко залементував:
	
	— Панове, сталось те, що я й передбачав: кляті кацапи зі своїх реактивних "кукурудзників" скинули бомбу на міську ратушу. Давно їм очі муляв наш рідний синьо-жовтий прапор над міськрадою. Чи не про це я казав учора ввечері на проводі?.. Ганьба московським шовіністам, панове, — стомлено викрикнув чоловік і сів на лавку.
	
	Маркіян з Анною прощались — назавжди, як вважав він, і на кілька місяців, як стверджувала вона:
	
	— Я буду приїжджати, Марку, часто, все буде, як дотепер, лише ми будемо вже в рівних умовах: родина в тебе, родина в мене...
	
	Тому й так романтично йшов Маркіян гулкими тунелями, що з'єднували бомбосховища у велику підземну мережу. Він дуже страждав, але не міг зрозуміти, що йому більше дошкуляло — любов чи голод?
	
	З'явилась музика. Вона линула цими порожніми переходами ще невідомо звідки, і був це акордеон. Маркіян звернув за ріг і посередині довгого порожнього тунелю під стіною побачив музиканта. Це був середніх літ чоловік, без сумніву — професіонал, та, що важливо, не розтерзаний до кінця життям. Музика заповнила увесь вільний простір, у Маркіяна почало сивіти волосся. Без сумніву, це був перебор. Про такі дрібниці, як сльози в очах, навіть смішно було думати. Тому Маркіян, аби раптово так не зблудити з розуму, почав згадувати, де він чув цю мелодію. Так, це — ретро. Мелодія, популярна десь у 90-х роках минулого тисячоліття, він ще пам'ятає, що вона звучала у якомусь ґоллівудському фільмі, щось там у Парижі, так, герой Гаррісона Форда розшукує викрадену дружину, стрілянина, гонитви на автомобілях за копією статуї Свободи, зворушливий трагічний фінал і — ця мелодія.
	
	Потім він побачив себе збоку. Він іде підземним переходом, як у небанальному кіно, в руках несе чорну валізку, його попелястий камуфляж виблискує сріблом, і він пронизує собою фізичну присутність цієї мелодії...
	
	А восени в Україні стались великі зміни.
	
	Добита бомбардуваннями і енерґетичною кризою економіка зробила свою справу, і на одночасних — президентських і парламентських — виборах майже стовідсоткову перемогу здобув блок ліво-екстремістських партій під довгою назвою "Проґрес і законність. Демократичний єдиний центр" та його кандидат у президенти Климентій Молотчук. Завадити перемозі цього блоку не змогло навіть те, що його опоненти з числа діючої влади та кволого правого фланґу скрізь писали його назву винятково у формі абревіатури.
	
	Нова влада почала з того, що радикально і безкомпромісно втягнула Україну у війну. Було оголошено, що УРР (Українська радянська республіка) приєднується до антинатовської коаліції і розпочинає бойові дії. Західний кордон України перетворився у лінію фронту.
	
	Маркіян, який на той час уже зробив непогану кар'єру у виконавчій вертикалі, знову згадав про свою призагоєну любов до Анни. Телефонний зв'язок з Польщею, яка раптово стала ворожою державою, припинився, і Маркіяна почали охоплювати напади жорстокого темного відчаю. Невже ніколи навіть голосу її не почую?!.
	
	Тим часом у країні завзято впроваджувались нові порядки. Почали з державної символіки: синьо-жовтий прапор було оголошено буржуазно-пронатовським і заборонено під страхом ув'язнення на уранових копальнях, натомість було встановлено історично-радянський червоно-лазуровий стяг. Позаяк ті, хто пам'ятав цей прапор 40-х — 80-х років XX століття, вже давно вимерли, то "лазуровою" домовились вважати якусь сіро-попелясту барву. За тим ЦК партії та уряд оголосили тотальну мобілізацію і виставили на Західний фронт 100 українсько-радянських дивізій. В позиційній війні, яка мляво точилась уже десяток років, позначився перелом. Антинатовська коаліція готувалась до вирішального наступу.
	
	Маркіянові це вартувало хабара — десять тисяч деномінованих рублів і того, що він одним з перших поновився в реанімованій КПСС, але свого він досяг: його призначили комісаром від УРР в 666-у Червонопрапорну Кизлярську стрілецьку дивізію Біло-руської армії. Саме білоруські червонозоряні воїни мали наступати на натовську Польщу і десь на їх шляху лежало місто, в якому живе Анна... Тому й Маркіяна не цікавили ні Чехія, ні Балкани, куди було спрямовано головні удари військ УРР.
	
	— Ей, союзний хохол, пошлі спірт піть! — гукнув на Маркіяна білоруський полковник-політрук. — Штоб завтра било нє так радостно входіть в іх буржуазний мір!
	
	Маркіян зайшов у бліндаж, сів до ящика, накритого несвіжою "Євразійською правдою", на якому стояла літрова пляшка спирту, алюмінієві кухлі, вода в солдатському кітлику, м'ясні консерви та печена у вогні, присипана попелом бульба.
	
	— За батьку! — урочисто проголосив білоруський полковник і підніс догори кухоль зі спиртом.
	
	— За нєго! — сказав Маркіян.
	
	— Штоб он сдох! — випивши, прохрипів білорус.
	
	— Та я не проти, — погодився, теж перехиливши кухоль, Маркіян.
	
	Він узяв картоплю, здув з неї попіл, який чомусь потрапив у очі і тому цілий вечір вони сльозились і сльозились...
	
	Наступного ранку, крім жорстокого похмілля, Маркіяна мучив ще й страх. За Анну. Чи зуміє, чи встигне вона евакуюватись, тобто втекти від цих визволителів. Маркіян мало не зомлівав, уявляючи, як ці його побратими по зброї застають Анну з дітьми в її домі...
	
	Маркіян попросився у штурмову групу і тепер сидів у БМП, стискаючи в руках автомат з приладнаним багнетом. Він як комуніст не дуже вірив у Бога, але тепер почав просити Його. В очах від напруження та вчорашньої тяжкої пиятики постійно блимала якась червоно-кривава пляма, а коли Маркіян почав запопадливо молити Бога і добре придивився до цього кола, то побачив на ньому чорний хрест. Чорний хрест Голгофи. При-наймні, так йому це уявлялось.
	
	— Господи, — просив він, сам не знаючи кого, — зроби так, аби вона втекла від нас. Боже, Ти сам страждав, ти знаєш...
	
	Ввірвались у місто. Її місто. Опору ніхто вже не чинив. Солдатики розповзлись по крамницях і квартирах. Маркіян, бурмочучи адресу Анни, смикався містом...
	
	Нарешті він побачив її дім. Ще вчора це був гарний такий котеджик. В Маркіяна пересохло в роті, неприємно забилось серце, ноги зробились якимись ватяними. Він сів на купу битої цегли, поклав автомат впоперек на коліна, запалив трофейну цигарку "Житан". Через півгодини, зібравшись з силами, зайшов у будинок. Відчинені шафи і розкидані несуттєві речі свідчили, що звідси виїхали, спакувавши необхідне. Бо Твоє Царство і Сила, і Слава, Отче наш! Чорний хрест на червоному колі став теплим, близьким, майже рідним.
	
	Маркіян пройшовся кімнатами, спокійно, без болю оглянув спальню, зазирнув у дитячу кімнату, зайшов на кухню. Роз-зирнувшись, він побачив бляшанку з кавою. Справжня арабіка, таку він пив геть молодим, ще у минулому тисячолітті... О, Анно.! Він зварив собі кухоль кави, запалив французьку цигарку і вийшов у передпокій. А ось і їх сімейний фотопортрет у чорних рамцях під склом. Анна з високою зачіскою, трохи розповніла тілом, але змарніла на обличчя, її чоловік — усміхнений огрядний блондин, двійко діточок — дворічна дівчинка з двома кісками, старшенький хлопчик у бейсболці...
	
	— У, гади буржуйскіє! — в будинок вбіг білявий солдатик і випустив чергу з автомата у світлину, яку розглядав Маркіян. Посипалось скло, розлетілись рамці.
	
	Маркіян витягнув з кобури пістолет і рвонувся застрелити цього хвацького воїна, але вчасно схаменувся: не винен.
	
	— Вон отсюда! — зловісно прошипів до наляканого солдатика. Той глипнув на Маркіянові полковницькі погони, на червону зірочку на кашкеті, махнув рукою біля голови, віддаючи честь, і вибіг з будинку.
	
	Маркіян одним ковтком допив каву, підхопив свій автомат і, не оглядаючись, вийшов майже відразу за солдатом.
	
	Він давно про це здогадувався, але тепер переконався остаточно: сильні, шляхетні чоловіки у цьому житті не можуть не бути нещасними. Вони все життя прагнуть щастя і постійно залишаються нещасними. Бо на те й ти шляхетний, аби взяти на себе частину страждань найближчих людей, тих, кого любиш, і на те — сильний, аби усе це витерпіти.
	
	Тим більше, якщо ти... А ти, Маркіяне, таки на шляху воїна і разом з цими, хай нікчемними, союзниками дійдеш до Атлантики, до Ла-Маншу...
	
	Війська з антинатовської коаліції не дійшли до Ла-Маншу, мало того, вони навіть не дійшли до Парижу. Західні держави вкупі з Америкою, зрозумівши, що війна виходить з-під їх контролю, почали воювати більш ретельно. Обиватель, оговтавшись від шоку, спричиненого тим, що війна з телевізора виповзла у його дім, записався добровольцем у професійну армію. Звичайно, його не взяли, але взяли його сина. Непомітно для самих себе західні європейці з індеферентних пацифістів перетворились у войовничих нащадків хрестоносців. А тут ще Америка зі своєю бузувірською мілітарною потугою. Ось так через кілька місяців фронт змінив вектор і почав стрімко пересуватись на схід.
	
	Однієї травневої днини, якраз тоді, коли цвіли яблуні, а війська НАТО, завершивши окупацію України, перейшли в наступ далі на схід, Анна повернулась у своє рідне місто.
	
	Відновлювалась довоєнна українська демократична влада. Уряд, який з екзилю повернувся у натовському обозі, в першу чергу проголосив державність української мови, відновлення ринкової економіки і демократичних свобод. Ґазета "Євразійька правда" поміняла орієнтацію і стала називатись "Евразійська правда".
	
	Анна стояла на центральному майдані свого рідного міста і дивилась, як на напівзруйнованому будинку міської ради міняють прапор. Не було ні мітинґів, ні демонстрацій, просто прийшли два робітники, принесли довгу драбину, один заліз, буденно так висмикнув з гнізда червоно-попелястий прапор, кинув його донизу, а на місце встромив новенький синьо-жовтий...
	
	Анна вже побачила своїх батьків, які щасливо пережили ці лихі зміни прапорів у селі, зустріла декого із знайомих, але Марка не знайшла. Після кількох днів пошуків за хабар в десять американських доларів у відновлюваному департаметні спеці-яльної служби їй дали інформацію про нього. Він займає високу посаду в УРСР (Україно-російська самостійна республіка, що утворилась на Кубані, Доні й Ставропіллі після того, як натовці ввійшли в Москву) і разом з урядом цього бутафорського утворення перебуває у Ростові-на-Дону. Анна знала, що ця держава тимчасова, просто переможці великодушно не стали заганяти своїх противників у глухий кут, а дали їм ще трохи подихати, але вона не хотіла чекати, поки геть держава така перестане існувати і щезнуть ці смішні кордони. Якщо потрібна для поїздки в УРСР віза, то вона її отримає в МЗС!
	
	Анна застібнулася на застібку-блискавку, обтрусилась від попелу, якого надув з поблизького згарища вітер, підхопила валізу і поволі пішла в бік вокзалу. Йшла не поспішаючи, так, аби якраз встигнути на київський потяг.
	
		Травень, 1999
 
--— КІНЕЦЬ ---
 
 
Текст звірено з виданням: В. Кожелянко  Будні попелястих // Літературно-мистецький альманах "Кальміюс". — Число 1-2 (13-14), 2001.  
 
Оригінальний текст взято з сайту літературно-мистецького альманаху "Кальміюс": 
www.kalmiyus.h1.ru 
 
У *.txt форматував Віталій Стопчанський 
 
 
Файл взято з е-бібліотеки "Чтиво"
www.chtyvo.org.ua