         
 ПІСНЯ ПРО МАТІР 
     
 Посіяла людям   
 літа свої, літечка житом,   
 Прибрала планету,   
 послала стежкам споришу,   
 Навчила дітей,   
 як на світі по совісті жити,   
 Зітхнула полегко   —   
 і тихо пішла за межу.   
 — Куди ж це ви, мамо?!   —   
 сполохано кинулись діти,   
 —   Куди ви, бабусю?   —   
 онуки біжать до воріт.   
 —   Та я недалечко...   
 де сонце лягає спочити.   
 Пора мені, діти...   
 А ви вже без мене ростіть.   
 —   Та як же без вас ми?..   
 Та що ви намислили, мамо?   
 —   А хто нас, бабусю,   
 у сон поведе по казках?   
 —   А я вам лишаю   
 всі райдуги із журавлями,   
 І срібло на травах,   
 і золото на колосках.   
 —   Не треба нам райдуг,   
 не треба нам срібла і злота,   
 Аби тільки ви   
 нас чекали завжди край воріт.   
 Та ми ж переробим   
 усю вашу вічну роботу,  —   
 Лишайтесь, матусю.   
 Навіки лишайтесь. Не йдіть.   
 Вона посміхнулась,   
 красива і сива, як доля,   
 Махнула рукою   —   
 злетіли увись рушники.   
 «Лишайтесь щасливі»,  —   
 і стала замисленим полем   
 На цілу планету,   
 на всі покоління й віки.   
