|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

ЗМОВА Коли проходила вночі темним безконечним мабейном, здалося, що наступила на жабу. В старих покоях валіде під килимами куб- лилися гадюки. У вибиті шибки влітали кажани й сови, по запус- 535 тілих приміщеннях гарему никали голодні дикі звірі, що повтіка- ли з кліток. І вона — як зранений звір. Стогін і плач вмерлих синів був у неї в душі, не вгавав, не да- вав спочинку, до нічного зеленкуватого неба возносила вона свою пам'ять про своїх дітей і прокляття до місяця, до його сяйва, що снувало тонку примарливу сіть, яка навіки поєднує мертвих і живих, безнадію небуття і всемогутню вічність сущого. Султан помер передчасно, і вмерли всі її надії, і пустота жах- лива й повсюдна запанувала тепер, а посередині, мов клубок золотого диму, плавав вітцівський дім — недосяжний, навіки втра- чений не тільки нею, а й усім людством, пам'яттю, історією, віками. Ось де жах! Може, і все її життя — суцільне зло. Тільки в злі ми щирі, а не в добрі. Відкрилося їй тепер, коли відчула султанову смерть. Востаннє в житті була вона прекрасна і єдина в тій золотій аль- тані поряд з неприступним падишахом, востаннє для самої себе, а для нього — назавжди. Коли вічна жіноча любов, то ненависть теж вічна. Тепер ненавиділа Сулеймана, як ніколи досі. Не мог- ла простити йому, що покинув її в таку хвилину. Хай би вже сам доводив до кінця смертельні чвари між своїми синами. Але скинути це на неї? За що така кара? Стояла перед султанськими покоями безпорадна і безпомічна. Мов младенець безмовний, мов стрілець невидющий. Коли чоловік між життям і смертю, жінці нема там чого робити. Навіть султанші, навіть найвсемогутнішій. куди їй подітися, де сховатися, де шукати рятунку? Чи, може, й правда, що для жінки завжди знайдеться місце і в раю, і в пеклі, -і там, де живуть ангели, і там, де ховаються злі духи? Де її рай, де її пекла нині! Ненависть пожирала її. Ненависть до чоловіка, який її возвеличив, підняв, поставив над усім світом. Поставив? Втоптавши в бруд і кров? Кинувши в рабство, щоб згодом піднести до небес? Але навіть мить рабства не забудеться ні на яких висотах і ніколи не проститься. Ніч над садами Топкапи, над пагорбами й падолами, над во- дами, над Стамбулом, над світом, падають зорі, кажани в темному теплому небі літають, ніби загадково-тужливі езани муедзинів з високих мінаретів. Муедзини, викрикуючи молитву, затикають собі вуха пальцями. Заткни й ти, щоб не чути голосів світу і су- ворого голосу долі. У цих палацах правді й чулості ніколи не було місця. Всі Сулейманові спроби чулості до неї були незграб- ні й нещирі, її веселощі, пісні й танки — теж були несправжні, удавані, оманливі. Бо хіба людина може проспівати все життя, ніби безжурна пташка? Пристанище звірів, сховище катів, при- тулок розпусників, кровожерних упирів, молодих і старих ві- дьом — ось що таке Топкапи. Султан, замотаний у свій величез- ний тюрбан, був захований від людей і від самого себе, а вона була мов його невідкрита душа і все життя намагалася творити добро, а тепер втомилася від доброчинств. 536 Темні постаті перестрівали султаншу в поплутаності гарему, просили йти на спочинок, намагалися втішити, але про султана мовчали, про смерть казати боялися, інших же вістей не мали. Вона виходила в мощені білим мармуром двори, вслухалася в дзюркіт фонтанів, ставала під деревами, вдивлялася в летючий серпанок блакитної нічної імли, ввижався їй примарливий танок заблуканих душ, які прагнули тихого притулку серед цього не- певного, оманливого, золотистого мерехтіння, не відаючи того, що тут ніхто ніколи нічого не міг знайти, а всі тільки губили, втрача- ли навіки. Місце вічних втрат, прокляття, прокляття! Ніч неждано складалася в дивні вірші. Серпень. Падали зо- рі. До мене звертались степи неозорі: "Коли ми ішли, долаючи орди, пошесті, зло,— тебе з нами не було!" Не вірю. Стріла вилі- тає з лука. Дорога — з порога. Людина — з печери. Я все па- м'ятаю. Усі ваші муки. Усі ваші лаври. Усі ваші терни. Я все па- м'ятаю. Хай час замітає сліди ваших мук і плоди ваших рук. Я з вас виростаю. Я все пам'ятаю. Я все із собою в дорогу беру, Я все пам'ятаю. Напругу хребта, коли, розігнувшись, високою ста- ла і в душу мені пролилась висота безмежного неба. Я все пам'я- таю. Найперше безсилля своє перед небом, найперше зусилля дивитися в себе. Я все пам'ятаю. Світанок сумління. Світанок любові в жорстоких очах. Коли виминав мені мозок, мов глину, безжалісний час. Я все пам'ятаю. Степів первозданність. Орлів клекотання. Задушне страждання — коли повернувся мій вла- дар, мій воїн, султан на щиті бойовому. І з ним мене, молоду, поховали живою. Боги не вступились. Мовчали сини. Я все па- м'ятаю. Султанські гареми. Громи нестихаючі дум кобзаревих. Ре- віння і стогін Дніпровських порогів. Гаки між ребер. І чаші ка- лин—так щедро налитих козацькою кров'ю, що вже ні краплини не можна долить. Я все пам'ятаю, я з вами була. А доля не шов- ком торкалася тіла. На ціле життя — тільки рабський халат, шорсткий і смердючий. Бо я так схотіла! Не треба ні щастя, ні втіхи мені. Для них, для синів моїх — всі мої дні. Я все пам'ятаю, І те, як мовчала, мовчала, мовчала, кати аж сичали. Моя рідна земле, тебе не зреклося тоненьке дівчисько золотоволосе. Лиш мамі моїй не кажи, пожалій... Минають роки, я живу, я розкута. Та не заростають у серці моїм спливаючі кров'ю рани спокути. Серпень. Десь давно вже відцвіли черешні. Кажуть мені при- йдешні: "Коли ми ітимем, долаючи наші шляхи в майбутнє,— тебе із нами не буде..." Не вірю. Стріла долетить до цілі. Не можна їй впасти. Не можна звернути. Я з вами ітиму, я вірна і сильна. Я вам поможу у печалі і скруті. Що знала я, діти, про ваші шля- хи? Та серце говорить (а серце правдиве), що доля судилась вам, діти, предивна. І буде щасливим великий похід. Я з вами — крізь терни до зір золотих — ітиму повік, бо не зможу не йти. Дійде- мо — так серце мені промовляє. А серце все знає. 537 Султан не оживав, але й не був мертвий, як уперто твердив його головний лікар Рамадан. Був занадто обережний, щоб од- разу казати страшну правду. Роксолапа пішла в приміщення Куб- беалти, покликала туди великого візира і Баязида. Кизляр-азі Ібрагімові, щоб не стовбичив коло входу за звичкою, веліла прино- сити їм вісті про султана. Баязид рвався поглянути на батька, вона не відпускала його від себе. Здавалося: відпустить — і вже не побачить живим. Сиділи до самого досвітку, мовчали, ждали. Чого? — Може, скликати диван? — несміливо спитав обережний Ах- мед-паша. — Навіщо? — холодно поглянула на нього Роксолана.— Це зро- бить султан. Може, новий. — Хай всемогутній аллах дарує життя великому султанові Сулейману,— пробурмотів садразам. — А коли його величність падишах поставить престол свого царственого існування в просторах вічного раю? — жорстоко мо- вила Роксолана.— І коли султаном стане шах-заде Селім, а його великим візиром названий буде мерзенний Мехмед Соколлу, цей убивця мого сина Мехмеда, призвідця безлічі чар, грабіжник і відступник? Що станеться з вами, шановний Ахмед-паша? — Ваша величність,— озираючись злякано, прошепотів обе- режний царедворець,— що я маю зробити? Ви радите усунути цього босняка? У відповідь вона прочитала з вірша Муханнаббі: Коли задумуєш якесь діло, Не шукай малого, бо для мужа В ділі нікчемнім — страх смерті, І в ділі великім — смак смерті! Ранок не приніс їм нічого, день так само. Вони виходили з Куббеалти, тільки щоб справити природну потребу, про сон за- були, їсти їм носили з султанських кухонь просто в залу засідань дивану. Вісті були невтішні. Султан був мовби й живий, але до притомності не повертався, отже, існував і не існував. Ця непев- ність не давала змоги вдатися до рішучих дій, тим часом Роксо- лана мала зламати нерішучість Ахмеда-паші. Не героїзм, не бла- городство і не підступність, а тільки відчай штовхав її на змову проти султана. Не могла змиритися з думкою, що султаном ста- не Селім, а не її улюблений Баязид. Селім байдужий, а всі бай- дужі—жорстокі. Він сповнить кривавий закон Фатіха, уб'є сво- го брата і всіх його маленьких синів, і в нього не здригнеться серце. А Баязид послухає свою нещасну матір. Він би не вбивав свого брата, навіть ставши султаном. Адже він такий добрий. Навіть собаки відчувають його доброту і завжди біжать за ним цілими зграями, варто йому виїхати на вулиці Стамбула. Ахмед-паша лякливо шепотів: 538 — А воля великого султана? . — Вона могла б ще змінитися, якби не така нагла смерть ного величності. Ця смерть може принести незліченні страждання для всіх. Я вже бачу кров, яка тече між тюрбанами й бородами. І ва- шу, садразам, кров теж. Чи вона вас не лякає? Але Ахмед-паиіа вагався, допитувався, канючив. Коли шах- заде Баязид стане султаном, то що ж тоді буде з шах-заде Селі- мом? Вона глузливо підводила брови на цього чоловіка, терпляче пояснювала йому. Йдеться найперше про нього. Про те, щоб він зоставався і далі великим візиром. Це можливо тільки тоді, коли буде усунений назавжди Соколлу і коли Баязид стане султаном, Шах-заде Селіма тим часом треба буде відправити під надійною охороною (щоб йому ніхто не завдав лиха) в літній султанський палац на Босфорі. Рустем-паша? Він дамат, цього досить. Відни- ні вона вже не султанша, а валіде. І не султан над нею, як було досі, а вона над султаном, бо він її син, а вона його мати. Влада їй байдужа, але добро держави і всіх земель та люду в них — над усе. Так минули ще день і ніч. А на ранок прийшов головний сул- танський лікар Рамадан і повідомив: — Великий падишах повернувся до життя! — Неправда,—тихо промовила Роксолана, відчуваючи, як світи валяться на неї, хоронячи її маленьке тіло під своїми уламками.— Цього не може бути! — Султан попросив пити і спитав про вас, ваша велич- ність. Вона довго сиділа заціпеніло, тоді сказала: — Султан уже не може повертатися до життя. Чуєте? Слід вважати його мертвим! Підвелася і пішла з Куббеалти. На порозі зупинилася, при- кликала до себе Баязида, гостро зашепотіла йому в обличчя: — Бери своїх людей і мчи до того самозванця. Привезеш його голову султанові — будеш помилуваний. Не гайся, поки ще можеш вийти за брами Топкапи і Стамбула. О, коли б у тебе теж був двійник! Послати двійника до двійника — і хай б'ються. Але нема ради — маєш їхати сам. — А ви, ваша величність? — злякався він за неї. — Зостануся тут. Захищати твоє життя. І своє. Він ухопив матір за руки. — Як же? Як? — Так, як робила це досі. Бо потрібна дітям тільки в муках моїх. Ахмед-паша геть розгубився. Спробував затримати коло себе Рамадана, мовби розпитував про стан здоров'я падишаха, а сам сподівався, що без мудрого араба там усе зробиться само собою і султан покине цей світ остаточно. Однак і затримувати довго лікаря не наважувався, щоб не здогадалися про його злочинний намір, надто що велетенський кизляр-ага, провівши султаншу до 539 її покоїв, зирив на садразама без особливої доброзичливості в босняцьких вирлах. Такий самий босняк, як і Мехмед Соколлу, Від цих людей не жди милосердя. Нарешті великий візир прийняв рішення самому піти до султан- ських покоїв, щоб привітати, коли надається така змога, його величність падишаха з одужанням і негайно розіслати гінців по столиці з благою вістю. Його ніхто не затримував, а він не затримував більше коло себе султанського лікаря. І ще минуло три дні й три ночі після того, як султан розкле- пив повіки і спитав про Хасекі. Вона не прийшла до нього, і він більше не кликав її, хоча смерть і відступила від нього оста- точно. Чи був ще занадто немічний, чи вже вичув її зраду? Мо- же, тепер думає над тим, як покарати її? Однак легко судити зраду державну. А як судити зраду людську? І хто б міг йому розкрити її невірність? Шкодувала, що немає коло неї вірного Гасана. Той приніс би їй усі вісті, добрі й лихі, а при потребі захистив би її від загроз, коли б виявився і він безсилий, то бодай вчасно попередив. Але тепер мала покладатися тільки на власні сили та на щасливу долю. 540

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-25 14:28:18 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 13:20:17 |