|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор твір

МІЙ ПІДЛЕЛИЙ Оповідання 1 — Будь ласка,— сказав Юлій Михайлович і поклав на стіл кілька аркушів, списаних формулами і кресленнями. Я стримав зітхання — то не був віддих полегкості — і промовив: — Чудово. Перевіримо і передамо заводові. Він уже стояв біля дверей, коли я зупинив його: — Ви прийдете сьогодні на вечір? Скісна тінь ковзнула його обличчям — від очей до розкрилля носа, далі до яскравих губів — і розтанула. Юлії Михайлович опустив погляд, як завжди затінивши віями великі сині очі. Та зробив він це не досить швидко, і мені на мить перехопило подих, бо навряд чи може хто-небудь спокійно дивитися в його очі. — Я не зможу бути на вечорі. — Шкода,— видавив я і, коли двері за ним зачинилися, полегшено зітхнув. Присунув до себе аркуші, глянув на формули і креслення дюранового вигину в найвищій частині фюзеляжу. Потовщення йшло під таким кутом, щоб поступово гасити потік розрідженого повітря. Вирішення, над яким дев'ять найкращих конструкторів билися два роки, було неймовірно просте. Та з досвіду я .знав, що перевіряти марно. Ми витратили два місяці, аби перевірити формули пального та мастил, які він вивів, понад квартал увесь мій відділ — майже сто конструкторів, інженерів і техніків — перевіряли будову крила, яке він створив за три дні, і не знайшли жодної помилки. Розрахунки були бездоганно точні, як лінії в кресленнях. Я добре пам'ятаю той день, коли нам вручили нагороди. Перший у списку був я, потім — мій заступник, Григорій Гурійович. Ми намагалися не дивитися на Юлія Михайловича, а він, ніби нічого й не сталося, разом з іншими співробітниками підійшов привітати нас. Потиснувши його гарячу руку, я замість подяки сказав: — Зараз викличуть вас. Це були слова пробачення, слова відкупу. Нам обом стало ніяково... На щастя, його справді викликали на сцену, і я поквапився якнайдалі заховатися. Непростимої помилки припустився мій заступник. Він запросив Юлія Михайловича до ресторану, щоб разом відсвяткувати радісну подію. Вже проголосили перші тости, спорожніли перші чарки. У жінок заблищали очі, запалали щоки, чоловіки стали балакучіші, а крісло, залишене для Юлія Михайловича, було порожнє. Моя дружина мимохідь запитала мене: — А де ж твій новий працівник? — Прийде пізніше,— відповів я,— сподіваючись, що він усе-таки не прийде. Але він прийшов. Побачивши здивовані і зацікавлені обличчя жінок, я зрозумів, хто увійшов до зали. Юлій Михайлович сів у вільне крісло, й одразу ж до нього потяглося кілька рук: почали виявляти турботу сусідки правобіч, лівобіч і навіть ті, хто сидів навпроти, через стіл. Треба віддати належне Юлієві Михайловичу — він робив усе, аби не привертати до себе уваги. Проте, як часто буває, це тільки підливало масла в огонь... Щоб уникнути набридливих вітань, я вирішив потанцювати з дружиною. Проте за столом її не було. — Ти не бачив Ліди? — запитав я у Григорія Гурійовича. — Я свою теж шукаю,— засміявся Григорій.— Вони, напевно, разом. Ходімо. — Куди? — здивувався я. — Побачиш.— Він багатозначно звів брови. Жінки оточили Юлія Михайловича, який щось говорив. Помітивши нас, він зрадів. Протиснувся крізь натовп, підійшов до нас і, розповідаючи, здається, про художників середньовіччя, потягнув до виходу з зали. Біля колони швиденько попрощався, пробурмотів, що йому, мовляв, не хочеться йти, але, на жаль, немає часу, і зник. — Куди ви поділи Юлія Михайловича? — майже одночасно запитали наші дружини. Ми переглянулись. А жінки кинулись в атаку: — Тільки й знаєте, що балакати про свої справи та про політику... Після цього ми перейшли на нейтральні теми. Жінки стали лагідніші. Коли поверталися додому, Ліда ніби між іншим зауважила: — Ніколи не думала, що серед твоїх підлеглих в така людина. Я відразу зрозумів, про кого йдеться. Різкіше, ніж хотів, сказав: — Він не людина, а сигом. Ліда заперечила: — Си-гом — синтезована людина, і все-таки людина. Ти сам казав, що їй притаманне все людське. А тепер чомусь стверджуєш протилежне. Тобі тільки б сперечатись... Я вирішив краще промовчати. Подумав: "А коли б на його місці була людина? Людина така ж здібна? Мов ставлення змінилося б?" Гадаю, що подібні розмови того вечора вели не тільки ми з дружиною... Звичайно, я міг би зателефонувати в управління і позбутися Юлія Михайловича. Але це означало не виконати важливе завдання... "Ти втрачаєш почуття гумору, старий,— сказав я собі.— Може, це трапилося того дня, коли тебе призначили на завідувача відділом? Давай поміркуємо: чим ти невдоволений? Працівники відділу зіткнулися з проблемами, котрих не могли вирішити. Люди сиділи до глибокої ночі в кімнатах, переповнених тютюновим димом, робили безліч розрахунків, І і все марно. І ти зрозумів, що справа не у вашій нездарності, а в надшвидкостях, надтемпературах і в надтисках, для яких природа не передбачила ні людини, ні земних матеріалів. Однак ти не скорявся й інші не скорялися. Ви шукали шлях — і знайшли його. Ви, люди, створили істоту, здатну подолати вашу ж обмеженість. Вона — це ви, ваш розум, енергія, ваша мета. Так і сприймайте її". Я чесно намагався подолати неприязнь. Коли Юлій Михайлович приніс мені проект зміненого крила, я старався переконати себе: "Це геніально! Тепер стратоплан подолав бар'єр. Ми подолаємо бар'єр!" Нескінченно повторюючи: "Тепер ми подолаємо бар'єр!", я навіть силувано всміхнувся: — Ви завжди виручаєте мене...— І мимоволі прохопився: — Як Мефістофель Фауста. Він запитав: — А хто такий Мефістофель? — Невже ви не читали Гете?-— здивувався я, забувши, що він усе-таки не людина.— Гете — великий письменник. Проте це зовсім не стосується техніки. Отже, вам його не обов'язково знати. — А іншим людям його знати обов'язково? Навіщо? — Культурним людям—так,—уточнив я.—Кожен великий письменник по-своєму пояснює світ, людей... — Людей? — перепитав Юлій Михайлович. В його очах блиснула цікавість. Вони стали схожі на очі дитини. Він не втримався від запитання: — Ви сказали "кожен великий письменник". Отже, їх було багато. А я знаю лише кілька віршів. Ось такий, наприклад... "Я из лесу вышел, был сильный мороз..." — Некрасов,— сказав я, стримуючи усмішку.— А були іще Пушкін і Лєрмонтов, Уеллс, Жюль Верн, Бальзак, Свіфт, Маяковський, Чапек... — Одну хвилинку,— попрохав він,— повторіть ще раз. Я запам'ятаю їхні прізвища. — Це надто довго,— зауважив я, відвертаючись до стіни, щоб він не побачив виразу мого обличчя. — Назвіть хоча б найвідоміших,— не відставав Юлій Михайлович. Довелося поступитися. Я довго називав прізвища письменників. На другий день я поїхав у відрядження і повернувся за тиждень. Виявилося, що і Юлія Михайловича весь тиждень не було на роботі — він попросив у Григорія Гурійовича дати йому відпустку. Прийшов він у понеділок і, задоволене всміхаючись, сказав: — Я втомився, як Сізіф, але досяг успіхів, як Геракл. Чи... як Робівзон яа безлюдному острові. Адже я й сам був наче той безлюдний острів, на якому нічого не росло. До кінця дня і по тому він сипав цитатами, сам складав порівняння. Намагався заводити дискусії про героїв Жюля Берна і Достоєвського. Особливо його вразили хемінгуеївський старик і "Маленький принц" Сент-Екзюпері. Він міг їх цитувати годинами. А втім, Юлій Михайлович декламував і Шекспіра, Фейхтвангера, Єфремова, Беляєва і багатьох інших. Я здивувався: — Ви ж сказали, що знаєте лише кілька віршів. — То було тиждень тому,— пояснив він.— Я ходив у публічну бібліотеку і перечитав усі книги, які там є. — Сотні тисяч томів? — запитав я. — Звичайно,— спокійно відповів він.— Це було мені конче потрібно. Я став краще розуміти людей. На якусь мить я уявив собі можливості сигома, і мені чомусь стало не по собі. Більше я ніколи не пробував глузувати з нього. Якось Григорій Гурійович сказав мені, що тепер у нього лишається багато вільного часу і він навіть почав збирати сірникові етикетки. Я відчув, що всі ми мріємо повернути ті ненависні дні, коли не змогли вирішити проблеми і нам доводилося сидіти в конструкторському бюро до пізньої ночі. Я вже готу- вався писати доповідну записку в управління, коли нам дали спішне завдання, складніше за попереднє. Ми доручили Юліеві Михайловичу накреслити додаткового двигуна, а самі сіли за конструкцію рульового управління. За тих умов, для яких призначався новий стратоплап, це було головне. "От і вирішено питання взаємовідносин з Юліем Михайловичем,— думав я. — Ніхто не заважає нам знову працювати до знемоги". 2 Уже до кінця кварталу ми зрозуміли, що не виконаємо завдання. Мене викликали до начальника. Наш спортсмен і серцеїд Коля Букайчик, який раніше майже не розмовляв з Юлієм Михайловичем, запросив його пограти в теніс. Григорій Гурійович у розмові про сигома прохопився: "Наш рятівник". А мені під час чергового розносу в директора спало на думку: "Коли нам давали це завдання, то розраховували на сигома. І зрештою, він — мій підлеглий". Неважко здогадатись, яке завдання дістав Юлій Михайлович. Того дня я повертався додому раніше ніж звичайно. Нараз попереду помітив знайому постать. Юлій Михайлович кудись поспішав. Він міг би ввімкнути гравітатори і полетіти, але чомусь не робив цього. Я йшов, намагаючись не випускати його з поля зору, і вперше за весь час нашого знайомства подумав: "А як йому серед нас?" Правда, Юлію Михайловичу ніхто не забороняв зустрічатися з іншими сигомами — двоє чи троє з них лишалися на Землі, решта розвідували для людей Венеру і Марс. Однак більшу частину доби він все-таки перебував серед нас. Юлій Михайлович звернув на бульвар і зупинився біля воріт школи. Я підійшов ближче і сів на лавочку поруч з бабусями. До Юлія Михайловича підбігли двоє хлопчиків. Один із них розмахував якимсь предметом. Хлопчики навперебій заговорили: — Я зробив модель, як ви сказали. Ох і здорово? — А сьогодні ми підемо ловити рибу? — Вітька розсердився, його вважали за першого конструктора. Я побачив, як засяяли очі у Юлія Михайловича, підвівся, намагаючись непомітно зникнути. "Діти,— подумав я,— глина, з якої можна виліпити геть усе. Благодатний грунт для нових задумів, нових ідей... Він знайшов те, що йому бракувало. Знайшов безкорисливих друзів..." За два дні Юлій Михайлович приніс мені розрахунки і креслення. — Перевірте,— сказав він,— можна передавати в експериментальну лабораторію. — У нас не лишається часу для перевірки,— зауважив я. Вперше він заперечив, насупившись: — Але якщо там випадково вкралася помилка, то для створення наступних моделей треба буде витратити більше часу. Я не міг не погодитися з ним, хоча був певен, що помилки немає. Ми перевіряли його розрахунки більше для годиться. І коли Семен Олександрович вигукнув: "їй-богу, тут помилка! І суттєва!", ми поставилися до цього більш ніж скептично. Та ось Семен Олександрович разом з Григорієм Гу-рійовичем перевірили розрахунки ще раз, їхні обличчя аж розпливлися в радісній усмішці. — Тут помилка,— врочисто сказав Григорій Гурійович, обіймаючи Семена Олександровича. — Чого ж ви радієте? — запитав я. Григорій Гурійович ніби й не чув мого запитання. — Наш сигомчик не врахував елементарної речі. Та щоб її врахувати, треба бути людиною, а не сигомом. Я глянув на аркуш і одразу помітив помилку. Юлій Михайлович передбачив такі віражі і перевантаження, котрих жоден людський організм не витримав. Правда, завдяки цьому стратоплан мав деяку перевагу у швидкості на зльоті. Я відвів погляд од креслень і в склі шафи побачив своє відображення. Моя фізіономія розпливлася так само, як і в моїх колег. Я поквапливо зігнав усмішку, подумав про те, що тепер ми не зможемо виконати замовлення в строк. Та навіть і це діяло погано. — Юлія Михайловича до мене! — сказав я секретарці. Він увійшов, трошки зігнувшись, ніби намагався стати меншим. І хода в нього останнім часом була якась непевна. Наче він боявся когось ненароком зачепити. Я запросив його сісти і вперше без остраху глянув йому в очі. Сьогодні мені здавалося, що він знає не більше за мене. Мені не треба було докладати зусиль, аби говорити з ним як з рівним. Я більше не відчував безодні, котра розділяла нас. — Вам доведеться ще попрацювати над останнім проектом,— сказав я, стримуючи тріумф. — А в чому річ? — Він ледь опустив голову, і мені стало краще видно його могутнє чоло, на якому ніколи не збиралися зморшки. — Бачите... Тільки не засмучуйтесь. Ви припустилися суттєвої помилки. Зараз я поясню вам, і ми разом подумаємо, як її усунути. Я неквапно розклав на столі креслення: не міг собі відмовити в приємності прочитати йому невеличку лекцію про будову людського організму і висловити кілька простих банальних істин, які ми, люди, зрозуміли вже давно. — Техніка має служити людині, а не навпаки,— казав я.— Про це повинен пам'ятати кожен конструктор... Він вдячно кивав головою, повторюючи мої слова. Прощаючись, я щиро потис йому руку і побажав успіхів. Звістка про помилку Юлія Михайловича блискавично облетіла весь відділ. Ставлення до сигома різко змінилося. Танули відчуження і настороженість, хтось навіть назвав його просто на ім'я — Юлій. І він усміхався новим друзям широчезною усмішкою, ніяково розводив руками, коли йшлося про стратоплан, ніби заздалегідь вибачався за ті помилки, які ще можуть трапитися. Далі за всіх у своїх симпатіях зайшов Григорій Гурійович. Він запросив сигома на свій день народження. Юлій Михайлович того вечора був чарівний. Він танцював по черзі з усіма жінками, що прийшли в гості, навіть з бабусями і восьмикласницею Тасею. Він розповів кілька анекдотів, випив дві пляшки аличівки і навіть трохи захмелів. Він програв мені дві партії в шахи і зумів одіграти тільки одну. Словом, він був звичайною людиною. Дорогою додому ми з Лідою балакали про Юлія Михайловича і зійшлися на тому, що він досить таки симпатичний. А на другий день Юлій Михайлович прийшов до мене в кабінет просити поради, де краще запланувати надувні подушки сидіння. Звичайно, я не шкодував часу для пояснень. Ми разом зробили креслення, а коли він пішов, я згадав, що забув пояснити, де приховати важелі, і попростував до його столу. Помітивши мене, Юлій Михайлович чомусь знітився, намагався заховати якийсь аркуш. Та зробив це незграбно, і аркуш упав на підлогу. Юлій Михайлович забурмотів: — Я робив начерки сидіння перед тим, як іти до вас. Наші думки збіглися. Але я з першого погляду зумів одрізнити начерк від закінченого креслення. — Ходімо, нам треба поговорити,— сказав я. Він слухняно пішов за мною. Я пропустив його перед себе і щільно причинив двері кабінету. Глянув на його великі руки, які безпорадно опустилися на бильце крісла. — У вас помилка. — Так, так, ви мені вже пояснили її,— погодився він. — Ні, не в кресленнях. Ви недооцінили людей. Він хотів заперечити, але я вів далі: — Ми все одно рано чи пізно здогадалися б, що ваша помилка в кресленнях — гра. У його очах майнула така туга, що я мимоволі промовив: — Розумію, ви самотні серед нас, і не ваша вина в тому... Я схаменувся: адже кожен керівник повинен не тільки співчувати, а й радити, спрямовувати. І я сказав: — Обман — не порятунок. І ви забули про дисципліну, про справжню дисципліну, внутрішню... Я не міг знайти потрібних слів, а мовчанки боявся. Бо тоді довелося б сказати про причини неприязні, про товаришів і про себе, про так званий авторитет керівника, про те, що я побачив біля школи. — У головному ви маєте рацію,— сказав він.— Це образливо. Та скажіть, де шукати вихід? Що я маю зробити для того, аби стати таким, як інші? Щоб подолати неприязнь? Ми думали про одне й те ж. Він ще нижче опустив голову: — Я не можу стати таким, як усі люди, хоча і я людина. В мені все людське. Моя пам'ять — книги, архіви — пам'ять людей; мій досвід — досвід людей; тому й нові мої думки — думки людини. Все людське, крім організму. Та майже таким організмом, як у вас, наділені мавпи, собаки... Але ви їх не вважаєте рівними собі. Він зітхнув, заперечливо похитав головою, певно, відповідаючи на свої думки, і вів далі: — А коли б я зміг стати таким, як усі, то нам довелося б знову створювати сигома. Все спочатку: і неприязнь, і проблему взаємовідносин. І ви знову не хотіли б мати такого підлеглого, а коли б він зник, шукали б його, тому що люди повинні йти до своєї мети, навіть коли заради цього їм доводиться змінюватися. Власне кажучи, люди вже давно почали удосконалюватись, і сучасна людина відрізняється від пітекантропа більше ніж від сигома. В цій вічній зміні по висхідній — велич людини! Коли б ви могли визнати мене за рівного собі, за свого товариша... Я щиро співчував йому, та прірва між нами не вужчала. І він теж розумів це. — Спробую ще подумати... "Чи є місток через прірву? — подумав я.— Чи варто його шукати?" Він узявся за ручку дверей і сказав мені: — І ви, і я знаємо слабкі сторони людини і її могутність. Лишається зрозуміти дещицю — що ж таке сама людина? 3 Дві грубі папки лягли на мій стіл. Віднині все піде, як колись. Нічия присутність не бентежитиме... Та мій голос тремтів, коли я запитав у сигома: — Невже немає іншого виходу? — Ні,— відповів Юлій Михайлович. — А якщо зачекати?.. — Потім буде гірше. Вам не можна одвикати від лічильних машин. Він замовк. — Коли відлітаєте? — запитав я. — Якщо дозволите — завтра. Готуватиму станцію на Марсі. Він помітив і зрозумів мій жест. — Адже мене призначили до вас тимчасово. А головне завдання моє, як і в решти сигомів,— розвідка інших планет. Ви, люди, прийдете їх обживати, а ми полетимо далі. Та не в цьому річ. Ми будемо змінювати себе, шукатимемо найкращу форму для розумної істоти. Може, це буде форма, подібна до кульової блискавки чи до хмари надплазми. І щоб утілитися в неї, не треба неодмінно проходити стадію сигома. А людина зможе змінити свій організм так, щоб одразу набути такої форми? І якщо нам це пощастить, ми вважатимемо, що чесно повернули вам частку свого боргу... — Так, так, ви маєте рацію,— трохи розгублено мовив я, підвівся і кілька разів пройшов по кабінету. "Він вирішив остаточно. "Жайворонка" доведеться здавати без нього... Полетять усі строки..." Я скоса глянув на Юлія Михайловича, помітив, як нетерпляче здригнулися його губи. — Добре,— промовив я поквапне.— Подумаємо... Але спочатку треба здати "Жайворонка". Отже, поки що вам доведеться лишитися...

вгору |  |  |
[an error occurred while processing this directive] |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 21.05.2003 17:35:45 |