|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

МУСТАФА Смерть прибрала його братів. Був наймолодшим сином Махі- девран, став найстаршим. Але був тоді ще занадто малий, щоб радіти, так само, як не знав ні страху, ні суму, коли матір його вигнано з Топкапи Незнання врятувало його відзрозпачення, яке могло б неминуче настати з часом. Коли верблюдиця зітхає, верблюденя ричить. Махідевран не приховувала від сина своєї ненависті до султана, і Мустафа, щой- но зіп'явшись на ноги, вже знав: султан не такий, як треба. Справ- жнім султаном буде тільки він. Не ховався ні від кого з цим, охоче повторював слова, за які будь-кого задушили б без суду: адже він був султанський син і син первонароджений! Його ніхто не смів зачепити, до слів дитини ставилися поблажливо, посмію- валися, вдавали, що не чують Бо винним може стати не той, хто говорить, а той, хто слухає. Вихователя Мустафі вибирала валіде. Взяла не улема, не муд- реця, не юнака й не вельможу, а старого яничарського агу Кері- ма, для якого весь світ зосередився в яничарських казармах, а вся мудрість — в умінні володіти шаблею. Керім-ага повів малого Мустафу до своїх колишніх братів раз і вдруге, жорстокі ці люди, які не знали ні родини, ні дітей, прийняли шах-заде, мов свого сина, можна б сказати, навіть полюбили це вельможне хлоп'я, коли б слово "любов" відомебуло хнім зачерствілим од убивств душам. 471 Так Мустафа і виріс серед яничарів. Сам ніби яничар і водно- час маленький падишах. Оволодів усім жорстоким умінням яни- чарів вести війну, але оберегли вони його від свого бруду. Тільки прості люди здатні на таке. І коли збунтувалися проти самого султана і проти його улюбленців — Ібрагіма й Роксолани,— то ніхто не згадав імені Мустафи, хоч було воно у всіх на гадці: лякалися бодай словом накликати небезпеку на свого юного улюб- ленця, хотіли оберегти його од усіх лих, бо бачили вже незабаром своїм султаном. А валіде Хафса, намовляючи яничарів до крива- вого заколоту, теж мовчала про Мустафу, бо хотіла й далі бачити Сулеймана на троні, лише прибравши Роксолану і зміцнившись у своїй владі. Кожен дбав про своє — і Мустафа знов опинявся між суперниками, мав стояти, дивитися, ждати. Так і минало його життя. Коли нарешті валіде, вже вмираючи, все ж примусила Сулей- мана заприсягнутися, що пошле він Мустафу намісником у Мані- су, де сам колись ждав престолу, і Махідевран з своїм єдиним си- ном нарешті покинула злиденний старий палац і опинилася серед багатства і розкошів, вона вже не мала ніяких сумнівів, що поряд з нею — справжній і єдиний спадкоємець султанського трону. Шістнадцятилітній Мустафа вже мав у собі все від справжнього мужа. Все осягнув, усього навчився, мав прекрасне, досконале тіло, точний розум, що виявлявся в ще точнішому вислові, без- межно мужній і гранично зжіночений, він підхоплював усіх, мов ріка, і ніс за собою нестримно й свавільно. Вражав усіх величчю, якої досягнув не за правом народження й спадку, а власними здібностями, які означали, що його обрав сам аллах. Єдина вер- шина, на яку ще не ступив,— султанська влада, але стояв перед нею з гордо піднесеною головою, не приниженим прохачем, а за- конним спадкоємцем — або досягне, або загине. Любив повторю- вати слова римлянина Помпея: треба перемогти, а не жити! Гово- рив це часто й охоче, мовби знав, що смерть призначена для ін- ших, а не для нього, дотримувався думки, що смерть, як і все на світі, треба було заробити. Сулейман не був схожий на давніх султанів, які з однаковою жорстокістю розправлялися з ворогами і з наближеними людьми. Жодного з великих візирів він не стра- тив, а відпускав з миром, як Пірі Мехмеда, або ж висилав із сто- лиці, як Лютфі-пашу і старого євнуха Сулеймана. Не було при цьому султанові таємних убивств у гаремах. Навіть яничар- ський бунт Сулейман не подавив великою кров'ю, а купив покору за золото. Водночас жоден з султанів не поклав трупом стількох невірних, як Сулейман. Він вибудовував своє життя з чужих смер- тей. І що більше було тих смертей, то пишніше розросталося де- рево його життя, і самого султана повсюди прозвали Пишним. Мустафа прагнув дорівнятися султанові в пишноті, а то й перевер- шити його, і коли не в пишноті зовнішній, для якої не мав таких можливостей, як Сулейман, то в поведінці, у способі мислення, в почуваннях. 472 В Манісі мав для урочистостей золотий кафтан, як у Мехмеда Фатіха, одяг носив з шовків, тканих у Брусі, Манісі, Анкарі, Діяр- бекірі. За його одягом, як і в султана, стежив хаваш, що мав плату в шістдесят акча золотом і п'ять облачень на рік. Взятий з яничарських аджемів, Тулбент-агасі мав обов'язок доглядати за тюрбанами шах-заде і намотувати їх йому на голову. Все мало слугувати пишноті й величанню. Одяг, постава, слова, вчинки. Голову тримав Мустафа, мов коштовний сосуд, повертав до співбесідника, ніби дар небесний. Враження складалося таке, ніби тільки довкола нього можливе справжнє життя, а поза ним — нудьга, безглуздя, нікчемність. Наслідуючи султана Селіма, який любив зелені камені, носив на руці перстень з великим діамантом кольору морської трави. Знав тільки одне: піднестися над світом диханням потужності. Гнався за пишнотою, за славою, за владою, летів у відчайдушний риск, вірячи в любов до нього яничарів, в їхній захват ним, у прославляння й обожнювання. Легко обіцяв усім своїм прихильникам владу й добро, не дбаючи про наслідки. Може, став би другим Іскандером — дай тільки йому трон. Тим часом не шкодував обіцянок. Не шкодував слів, бо мав тільки слова, а що не володів більшим, в тому провина султана Сулеймана. Розпорядник держави повинен бути один, бо незгода в думках порушила б лад. Але для збереження порядку потрібно багатьох. Володарі мають творити закони й установи, а люд — зберігати їх, бо люд розумніший і постійніший у звичках, ніж один чоловік. Султан Сулейман занадто дріб'язковий в управлінні. Вирішує все сам, нікому не вірить, тому щодня вигадуються нові й нові зако- ни, щоб зв'язати всім руки, щоб ніхто ні ворухнувся, ні писнув. Мустафа не знав, яким султаном буде він. Знав тільки, що Сулей- ман — не такий, як треба, і невтомно повторював це, а слухачів йому ніколи не бракувало. Сам Ібрагім, який дійшов навіть до того, що нехтував Сулейманом, підпав під чари Мустафи і з остан- нього свого походу слав шах-заде в Манісу листи з запевненнями у відданості, так ніби той уже був султаном. Чи стали відомі ті листи Сулейманові, чи перехопили його улаки відповіді Мустафи, які він посилав Ібрагімові в Халеб і Багдад,— ніхто ніколи про те не довідався, все вмерло разом з Ібрагімом, а султанського сина не зачеплено було навіть підозрою. Не відбилася на становищі Мустафи й неждана смерть валіде Хафси, смерть, про яку з таким сумом писав йому тоді великий муфтій Кемаль-паша-заде: "Суть цього ходу мови — обпалююча душу, переповнена печал- лю подія з її величністю, Високою Колискою, великою господинею валіде, хай непокоїть аллах її душу і розсипле по царству небес- ному її милостиню, бо ж вона, розпрощавшись із земною обител- лю, вспокоїлася в місці перебування божественного милосердя і притулку господнього благовоління. Преславне єстество її сотво- рене було для вищої благосклонності й турботливості до всіх створінь людських, Якщо хтось виносив ногу несправедливості 473 за межі свого килима, тому вона сковувала ноги насильства лан- цюгом покарання, кожного, хто шанував ЇЇ, вона саджала на по- душку почесті й поваги". Незабаром помер і сам Кемаль-паша-заде, здавалося, вмерли всі, хто клопотався про долю Мустафи, але в житті шах-заде не ставалося ніяких змін на гірше, він і далі мав змогу й час доско- налити своє тіло і свій дух для найвищої влади, і єдине, на що міг поскаржитися,— так це на те, що влада чомусь барилася. Інший на його місці давно втратив би терпіння — Мустафа був незворушний, ніби закам'янів у своїй пишноті. Про султа- на говорив охоче і багато, про султаншу Хасекі і її синів — ні- коли, так ніби не було їх на світі. Він первонароджений, він спадкоємець, він майбутній султан, про жінок він не говорить, він бере їх на ложі, де лежать вони перед ним, мов гади нетор- кані, дрижать, напружені, ніби туго напнуті тятиви луків, коли він виймає з зелених шовків своє дивовижне тіло, як меч з піхов. Звиклий до безкарності, Мустафа став розсилати санджакбе- гам таємні послання, вірячи, що, коли заходить сонце, люди відвертають од нього очі, всі погляди спрямовуючи в той бік, звідки має з'явитися сонце нове. Над Сулейманом уже спуска- лося смеркання, тридцятирічний Мустафа мав зійти, як повно- ликий місяць, як молоде ранкове сонце! Однак чиясь невидима рука перехопила всі листи шах-заде і поклала їх перед очі султанові, і Мустафа з своїм пишним дво- ром, з постарілою, але повною надій на повернення в Топкапи матір'ю Махідевран опинився в далекій Амасії. Там уперше пролу- нало ім'я султанського дамата Рустема, але вирвалося воно з спо- пелілих од ненависті уст Махідевран, Мустафа не опустився з своїх висот до дріб'язку підступності. Втішав себе тим, що в Амасії на- родився його грізний дід султан Селім. Добрий знак побачив Мустафа й у тому, що султан посадовив неподалік від нього най- молодшого свого сина Джихангіра. Колись султан Баязид так само посадовив тут свого сина Селіма і онука Сулеймана — і що з того вийшло? Влада опинилася в руках старшого з них — Селіма, а ста- рий умер від розпачу, викликаного синовою зрадливістю. Дочекавшись, коли Сулейман повернувся до Стамбула, Мус- тафа запросив Джихангіра в Амасію. Махідевран у всьому вбачала підступи ненависної Хуррем. То ж така жінка, що дріт пряде і пальців не слинить. Джихангіра теж вважала улаком своєї матері, та коли їй розповіли про цього сина неправедного ложа, навіть вона непокоїлася. Джихангір, попри свої дев'ятнадцять літ, видавався хлопчиком, хирлявий, зсутулений, з свинцевим обличчям, з очима зболеними, благальне розплющеними, так ніби хотів через них передати світо- ві свої страждання. Запізнілий плід похмурого Сулейманового лю- бострастя, останній сплеск невичерпної, здавалося б, життєво- сті ненависної всім чесним мусульманам слов'янки, Джихангір мовби зібрав у своєму слабому тілі всю злобу, всю ненависть, яка 474 напливала звідусіль на Топкапи, ріс без любові, занедбаний, при- речений на загибель уже самим своїм народженням, бо ж був останній, а над ним вивищувалися, громадилися брати старші — сильні, вправні, доблесні, справжні спадкоємці. Ніхто не зважав на Джихангіра, покинутий усіма, поринув у книги, в мудрослів'я, намагався проникнути в таємничу суть давніх поетів, часто бував у розпачі, що не має з ким поділи- тися ні своїми сумнівами, ні знаннями, ні припущеннями. Мати, хоч мала б, здавалося, вкласти всю любов і все дбання в свого найостаннішого, до того ж найслабшого сина, відходила від Джи- хангіра з кожним роком, замикаючись у своїй незбагненності в неприступності Рідні брати зневажали його, мабуть, з огляду на приреченість Джихангіра в жорстокій боротьбі за трон. Навіщо прийшов на світ? Кому тут потрібен? Тож як мав схвилюватися Джихангір, коли в місце його до- вічного, як вважав, вигнання, в Трабзон, прибули посланці від шах-заде Мустафи з припросинами відвідати Амасію. Джихан- гір здригнувся вже від самого слова Амасія. Знав той город, ще й не бачивши його ніколи. Стояв йому перед очима на високій горі, оточений п'ятьма рядами мурів. Славетні печери Амасії, в яких жили ще християнські угодники, тоді — мусульманські! дервіші Довкола города — тутові плантації, сади, в городі без- ліч медресе, а в них тисячі софта. В Амасії колись жив син султана Баязида Коркуд, поет, мудрець, може, в чомусь схожий з ним, Джиханпром, при Коркуді прославилася там велика поетеса османського народу Міхрі-Хатун, або, як її тут називали, Міхр ун Ніса, тобто Сонце серед жінок. Вона писала колись: "Що це, чи сповнилася доля моя чи моє призначення, що я на ложі своїм побачила народженого ніччю Меркурія?" Мустафа постав перед упослідженим Джиханпром справді як бог з давніх часів, як Марс і Меркурій,— розкішвий, великодуш- ний, блискучий, оточений так само блискучими людьми, в яких тяжко було впізнати підданих, а скоріше видавалися вони друзями шах-заде. І Джихагігірові Мустафа сказав, щойно вони сіли на килим гостинності: — Сподіваюся, ми станемо справжніми друзями, ба байдужі один до одного, і ніхто не жде нічого від іншого, а кожен жде своєї години. Сказав це з спокійною впевненістю, так ніби вже давно забув, що йому судилася година найвища. Мустафа був сповнений захвату власною особою, але саме це найбільше подобалося Джихангіру, який звик взагалі не по- мічати себе і не знав, власне, живе він чи ні, існує на світі чи взагалі не народжувався. Він завжди лякався самотності й праг- нув самотності, а довкола Мустафи вирувало бурхливе життя, крутилося безліч людей, і всі були закохані в шах-заде, всі змага- лися за його увагу, з ранку до вечора повторюючи: "Привіт тому, 475 в кого діамантова душа", "Хай дарує аллах благоденство тілу, мові, розуму нашого шах-заде". Мустафа без кінця дивував Джихангіра, водночас не було нічого, що могло б здивувати його самого. Коли Джихангір завів мову про книги, Мустафа засміявся: "Гарна книга — щирий друг. Коли вона тобі набридла, вона не гнівається, як жінка. 1 коли ти їй віриш, вона не обдурює тебе, як жінка". Запросив читців і цілий вечір двом шах-заде читали з "Казок сорока візирів" і з "Гумаюн- наме" Бідпада. Джихангір згадав поетів, сказав, що він, як і дід їхній султан Селім, прихильник великих мусульманських містиків Ібн аль Арабі і Джеляледдіна Румі, як тут же виявилося, що Мустафа теж у захопленні саме від цих поетів, сам написав уже три дивани поезій під тахаллусом Мухлісі, себто Відданий. Далі він спитав Джихангіра, чи той уже читав "Мантіг ат-Тахр" — "Розмову птахів" — Ферід ед-Діна Аттара, переспівану віршами великим Мір-Алі-Шир Неваї1, який жив у Самарканді й Мешхеді, помер у Гераті, але слово якого розійшлося по всьому мусульман- ському світі. Він прочитав уривок з "Розмови птахів". Як шукають птахи свого царя, мандрують через сім долин і сім морів до гори Каф, яка оточує землю. Не всі витримують труднощі путі, залишає- ться тільки тридцять птахів, і тут виявляється, що ім'я їхнього ца- ря—Тридцять Птахів, отже, кожен з них є царем і всі вони разом узяті — цар Сімург. Чи не наводить це на деякі роздуми? Як сказав пророк: "Слава тому, хто прочитав". Для Джихангіра без кінця влаштовувано учти, а що вина він не пив через слабість своєї натури, від солодощів його нуди- ло, то Мустафа для зміцнення його природи велів готувати для молодого шах-заде кульки з товченого конопляного листя й меду, підставляв йому замість ласощів підсмажене й посолене конопляне сім'я, пив разом з ним підігріту джерельну воду, в якій розчиняно зеленкуваті кульки з макового соку. Джихангір не впізнавав себе й свого тіла. Звичне, відоме йому марне тіло було й далі з ним, але позбулося набридливої земної обтяжливості, ставало легким, дужим, і хоч над розумом мовби нависала і згущувалася щільною запоною пітьма, тіло проривало її, лишаючи розум борсатися по той бік запони, б'ючись над зага- даним Мустафою завданням: що таке тридцять, кому тридцять ро- ків минуло, а кому ще буде — Мустафі, Селіму, Баязиду чи йому, Джихангіру? Так минали дні за днями. Султанські посланці, не знаходячи Джихангіра в Трабзоні, добралися вже й до Амасії, але молодий шах-заде нікого не хотів бачити, нічого не пам'ятав, забував, що він султанський син, взагалі був непам'яттю, небуттям, димом, імлою, примарністю. Тільки б мати коло себе величного, веле- мудрого Мустафу, тішити свій розум неквапливими бесідами з ним, ковтаючи зеленкуваті кульки, які приносять блаженство. Як 1 Османське написання імені великого узбецького поета Алішера Навої. 476 сказано: "Полиш же їх занурюватися і втішатися, поки зустрі- нуть вони свій день, який їм обіцяний". Чи стривожився султан, довідавшись про дивну, протиприрод- ну приязнь, яка запанувала між Мустафою і Джихангіром? Чи, може, намовила його султанша Хасекі негайно послати військо з Рустемом у ті краї і покликати в похід також Мустафу, щоб одірвати його від наймолодшого їхнього сина? Хто ж то знає? Мустафа, дотримуючись свого призвичаєння, жодним словом не згадував про Хасекі, так ніби її зовсім не було на світі, а про сул- тана зронював недбало: "Той, хто лежить під жінкою, вже не мужчина". Джихангір чув і не чув. Одурманений опієм, бурмо- тів вірші корану, які всі були написані чи то про нього, чи про Мустафу. "Ви свої блага провели в житті близькім і отримали насолоду від них, а сьогодні будете винагороджені карою при- ниження за те, що возносилися на землі без права... Адже людина створена для вагань" Щойно спам'ятавшись, Джихангір знову хотів повернутися в не- пам'ять і в незнання, бо вийти на денне світло, де знов одкри- ється твоя неміч, бракло сили й волі. Прагнув зануритися в за- буття так глибоко, щоб опинитися навіть нижче від власної сві- домості, провалитися в прірву небуття. Іноді переслідували його видіння, зодягнені в машкару не- ймовірності. Повертався йому зір, гостро працювала свідомість, бачив перед собою Мустафу, майже з плачем благав його: — Скажи, що ти дав мені? Чим причарував? Чом так послуж- ливо відкрив мені цей шовковий спокій, у який занурюється мій дух? Усмішка, як судома, перебігла по пещеному лицю Мустафи. — Я не давав тобі нічого, крім чаші шербету. То, може, мій двійник. — Двійник? Який двійник? Я нікого не знаю, крім тебе. —. Ми схожі так, що навіть я не розрізняю, де я сам, а де мій двійник. — Навіщо тобі це? — дивувався Джихангір. — У всіх султанів завжди безліч двійників. Щоб збити з пут- тя людей, а може, й саму смерть. Тільки аллах знає, де справж- і ній султан. Може, й ти ніколи не бачив султана Сулеймана, а тіль- ки його нікчемні повторення. : Після таких страшних розмов Джихангір і сам уже не знав, чи то він, чи хтось інший. Був і не був. Тут і не тут. Жив і не жив. Мов на пекельній гойдалці між цим світом і потойбічним. Коли через багато днів у коротку хвилину прозріння знов побачив перед собою Мустафу і спробував заговорити з ним про "Мантіг ат-Тахр" і про загадкове число "тридцять", той засміявся: — А що це таке? — Як то? — здивувався Джихангір.— Ти ж сам розповідав мені. — То не я. — А хто ж? 477 — Шах-заде Мустафа. — Мустафа? Тоді хто ж ти? — Я його двійник А шах-заде в Аксараї коло Коньї готує військо для походу проти кизилбашів. Джихангір налякано здійняв руки. Хотів одгородитися від світу, щоб не знати нічого, нічого, поринути в пітьму сновидінь, неземного блаженства. Знов вибухали сонця під його повіками, вогненні кулі лопалися й металися темні тіні, погрожуючи йому, порожнеча давила на вуха, а тіло скакало від радості, що ще існує. А тоді почав бити барабан, бив довго, жорстоко, так ніби заповзявся загнати Джихангіра в землю. Хтось пробивався до його свідомості, брутально і безжально, морив голодом, мучив спрагою, не давав заспокійливих кульок опію, темно застував сонце й увесь світ, уперто повторював: "Сул- тан кличе вас до себе, ваша високість! Його величність жде вас, мій шах-заде! Благословенний падишах стурбований! Опора сві- ту вимагаєї Повелитель трьох сторін світу гніваєтьсяі" Джихангір вирушив, сам не знаючи куди й навіщо Кудись його везли, давали для заспокоєння те, що вимагав, щось обіця- ли. Що мав знайти, побачити й спізнати? Не знайшов нічого. Не застав. Запізнився навіки. Шах Тахмасп розпочав проти султана війну, щоб повернути назад втрачені три роки тому землі. Коли в Стамбулі стало ві- домо про це, султан послав фірман Мустафі, звелівши готувати військо в Коньї для відсічі шахові, поки прийде з столиці він сам. Це був уже дванадцятий похід, у який збирався Сулейман Шістдесятилітній султан часто страждав ногами, в останньому поході три місяці не міг ні ходити, ні сидіти на коневі, і тоді його несли на ношах. Коли ходив у Європу, то хоч повертався того са- мого року, а походи в Азію щоразу розтягувалися на два роки, бо дороги були далекі, тяжкі й небезпечні. Роксолана вмовила султана послати військо на чолі з Рустемом, а самому лишатися в Стамбулі. Рустем дійшов до Аксарая і став там на зиму. В поблизькій Коньї з своїми яничарами і малоазійськими спахіями стояв Му- стафа. Рустема султан призначив сераскером, отже, Мустафа мав підкорятися головнокомандуючому, але шах-заде виявив упертість, гідну султанського сина, і не захотів уклонятися вчо- рашньому рабу і джавуру. Рустем досить спокійно поставився до непокори шах-заде, але тут уже виходило, що Мустафа підні- має руку й на султана! А що султан далеко, то все окошилося на його зятеві. Гостроязикий босняк не втерпів, щоб не сказати про Мустафу: "Хто не має сили вдарити верблюда, б'є його сідло". Він послав фірман Мустафі про те, як і куди той має йти з своїм військом, але якимсь чином фірман був прочитаний серед яничарів, і ті заколотилися: султанський дамат хоче потоптати їхнього улюбленця! Кричали про те, що султан уже старий і 478 нікчемний, трава поросла йому з кісток, з очей вилітають мухи, у вухах засіла погана овеча хвороба — що це за султан! Ось Му- стафа — це справжній султан, від бога даний, час уже, щоб Му- стафа зайняв трон. Мустафу — султаном! До Рустема прискакав переляканий спахійський ага Шемсі Ахмед, переповів усе, що чув у Коньї, але великий візир і тут не стривожився, тільки посміхнувся: — Не все те горіх, що кругле. Знав, що жоден з шах-заде не проголошений спадкоємцем пре- столу. То чом би мав клопотатися? А на тридцять тисяч яничарів мав триста тисяч спахіїв, вірних султанові до смерті, бо не Му- стафа давав їм дирлики, а Сулейман. А сказано ж, що сокира не врубає свого сокирища. І осліпне той кіт, що з'їдає свічки в мечеті. Ахмед-ага, окрім свого високого військового становища, був ще, як усі ті, хто намагався стати якомога ближче до Сулейма- нового трону, поетом. Він походив з тої самої місцевості, що й прославлений поет Ахмеді, і потай мріяв досягнути такого стано- вища, як колись його предок. Ахмеді в Амасії підніс колись ве- ликому Тімуру хвалебну касиду, написану так вишукано, що По- велитель Світу зробив Ахмеді своїм недимом1, в обов'язки якого входило розважати повелителя дотепними бесідами. Власне, до- тепність і позбавила Ахмеді всіх тих високих милостей, яких до- сягнув завдяки своєму поетичному таланту. В лазні Тімурові прислужували два хлопчики-раби. "Подобаються тобі?" — спитав Тімур свого недима. "О повелителю!" — приклав до грудей руки Ахмеді. "Чого вони варті, по-твоєму?" — "Один вартий Єгипту, а другий — усіх скарбів світу!" — вигукнув Ахмеді. "Дорого ж ти цінуєш моїх рабів. Тоді чого ж вартий я?" — спитав Тімур. "Ви, повелителю? Ви — вісімдесят акча". Тімур мало не задих- нувся од таких зухвалих слів. "Вісімдесят акча? — закричав він.— Та в мене мейзар2 на стегнах — і той вартий вісімдесят акча!" — "Ось я мейзар і оцінив,— спокійно промовив Ахмеді.— А ви самі, о падишах, не варті нічого". Від гніву Тімура Ахмеді довелося втікати аж до Едірне, де його прийняв син розбитого кульгавим кочовиком Баязида Йил- дирима Сулейман. Через півтораста років те саме повторилося з Ахмед-агою. Він написав сатиру на Рустема-пашу, в якій висмі- ював його товсту шкіру, що її не може прокусити ніякий ґедзь, і коли сатира дійшла до великого візира, то розлютило його не те, що в ній написано, а те, що спахійський ага виявився поетом, тобто представником того племені, яке сераскер ненавидів най- більше на світі. Він заприсягнувся відтяти голову Ахмед-азі, щойно той попадеться йому в руки, і невдалий поет вимушений 1 Н е д й м — співбесідник 2 Мейзар (або—не так вульгарно—"изар")—вузька запаска, без якої мусульманин ніколи не миється в лазні. 479 був навіть в утечі повторити долю свого попередника: він кинув- ся в Стамбул до султана Сулеймана. Там допросився до самого падишаха і заявив, що яничари в таборі шах-заде і в таборі самого сераскера колотяться мало не щодня, називають своїм султаном Мустафу, бо, мовляв, падишах Сулейман занадто старий, щоб водити військо проти ворогів. На Престол має сісти законний спадкоємець, з чим усі згодні, а про- тивиться єдиний Рустем-паша. Тому слід великому візиру зняти голову, а старого султана послати в Дімотику на спочинок. Шах- заде Мустафа, замість утихомирювати крикунів, з'являється перед ними в золотому кафтані, називає яничарів братами й синами, щедро обдаровує золотом із султанської казни, а сам таємно зно- ситься з шахом Тахмаспом. Єдиний Рустем-паша зберігає вір- ність престолу й кличе султана, щоб той прийшов і взяв військо в свої руки, поки не пізно. Що старіший чоловік, то він повільніший, тільки не в ненави- сті. Султан одразу кинувся до Коньї. З Роксоланою попрощався похапцем, вона й не пробувала затримувати його, відчуваючи, що нині має щось вирішитися. Сулейман узяв з собою синів Селіма і Баязида, послано гінців до Джихангіра, щоб теж прибув до султанського табору. Але наймолодшого сина довго не могли знайти, тоді ще довго везли, і він запізнився, до того ж був у такому стані, що не розумів, де він і що діється навколо. Султан зупинився на конак у Актепе коло города Ергелі на осіннє рівнодення. Два тижні Сулейман відпочивав у своєму ве- личезному шовковому шатрі, тоді покликав до себе Мустафу. Весь у золотій лусці сидів на троні в найдальших глибинах наме- ту, розділеного прозорими мусліновими запонами на кілька при- міщень. Мустафа приїхав на білому коні, одягнений був у все біле, мовби хотів показати чистоту своїх намірів і незацікавле- ність у тій метушняві, яка відбувається довкола трону. Збираю- чись до султана, мив руки. Впав у нього перстень з зеленим ді- амантом і не втонув — лишився на поверхні. Шах-заде зрозумів, що це йому знак: щастя його досягло найвищої точки, і тепер може настати падіння. Але коли вже їхав, закаркала назустріч ворона, і сиділа вона на схід од нього — знак, що твої бажання сповняться. Тому спокійно увійшов у султанське шатро, сам, без супроводу, бо й султан ждав його без нікого, щоб поговорити, як батько з сином. Мустафа виступав гордовито, поважно, високий, крутопле- чий, величний, пройшов передпокій, де не було жодної живої душі, відгорнув завісу. Плутаючись у м'якій підступній тканині, ступнув у глибину намету, став здивований, бо й тут не було нікого, тільки зівсібіч звисали муслінові завіси, мов примарли- ві сіті, в які мала вловитися чиясь заблукана душа. І поки Му- стафа стояв і дивувався, з-під нагромаджень і складок м'яких прозорих тканин, з найтемніших закутків кинулися на нього 480 величезні чорні дільсізи. Шах-заде миттю оголив шаблю, махнув нею, відганяючи німих шайтанів, струснув двох чи трьох з плечей. Лише тоді в глибинах шатра за двома чи трьома прозорими за- вісами помітив султана, що сяяв тьмавим золотом, застиглий у безруху, мовби вмерлий. — Батьку, султане, поможіть! — гукнув Мустафа, може, впер- ше в житті звертаючись з проханням, та й не до когось, а до чо- ловіка, смерті якого ждав мало не від свого народження, якого зневажав і не любив.— Ваша вел... Готовий був кинутися під захист султанської руки, впасти до підніжжя трону, на якому так часто бачив себе вже й не в ма- реннях, а наяву, та в цей час ззаду, з-поза спин велетенських султанських тілохранителів підкрався до Мустафи придворний вельможа Зал Мухаммед-паша, вправно накинув шах-заде на шию тонкий шовковий шнурок, щосили стягнув його, і султан- ський син упав на килими. Сулейман не зворухнувся. Дивився, як загортали тіло Муста- фи в килим, як виносили з шатра. Тоді звелів покликати візирів, великого муфтія і великого нішанджію. Сказав писати фірман про спадкоємця престолу. Спадкоємцем проголошувався найстар- ший син султанський шах-заде Селім. У справі вибору спадкоємця Сулейман не мав з ким радитися. Хасекі була далеко, та він і так знав її думку: схилялася серцем до'Баязида, бо нагадував їй самого султана, єдиного чоловіка, якого мала любити. Власне, вибирати й не мав з кого. Було п'ять синів, зосталося два. За Селіма промовляло старшинство. Окрім того, в ньому є необхідна поважність, сказати б, султанська обважнілість, Баязид занадто легкий, меткий, здобичливий, не- втомний, непосидючий, здавалося б, справжній воїн і зовні навіть схожий на свого батька в молодості, але не успадкував у султана глибоко захованої непорушності, здатності до впертого думання. Хто не вміє сидіти на місці — не вміє думати. Муд- рість — у непорушності, у вмінні зосередитися. Він, Сулейман, умів це робити навіть у походах. Баязид не здатен до цього, на- віть коли затримується на якийсь час на одному місці. Все в нього врозкид: думки, настрої, зацікавлення. Навіть гарем свій він якось примудряється розкидати так, що частина одалісок завжди опиняється там, де він виринає: то в Стамбулі, то в Брусі, то в Коньї. Вже встиг сплодити чотирьох синів з своїми жонами, жде, здається, п'ятого в Брусі. Навіть у цьому мовби схожий з султа- ном, але водночас і одмінний, бо Сулейман тримав свій гарем (допоки тримав) у непорушності й царственій неторканності, як і належить для двору падишаха, а цей розвозить по всій імперії. Селім не такий. Щоправда, не переймається державними спра- вами, згаює час у ловах та пиятиках, пропадає в гаремі, знай вкладаючи свій виноград до кошиків улюблениць, але зате зав- жди на місці, не метається, знаєш, де його знайти, є в ньому внутрішня непорушність, така мила Сулеймановому серцю, ще ж 481 миліша зовнішність Селімова, який мовби повторив свою непо- вторну матір лицем, волоссям, сліпучістю шкіри А спадкоємцями володарі завжди проголошували тих, хто най- миліший їхньому серцю. Так Чінгісхан назвав своїм наступником Угедея, Тімур — Улугбека Військо довідалося про смерть Мустафи ще тої самої ночі. Крик і зойк стояв над табором до ранку. Яничари кричали, що все це підступи султанського зятя, і домагалися в султана Ру- стемової голови. Рустем і тут зостався вірний своєму похмурому гумору. "Миша, народжена в млині, грому не боїться",— спльо- вуючи собі під ноги, посміявся він на дивані. Сулейман надто добре знав своїх яничарів, щоб не вдовольни- ти їхніх вимагань. Все життя супроводжували вони його, були найвірніші, але водночас і найнепокірливіші, завжди невдоволе- ні, завжди чогось вимагали, і він давав їм щоразу не те, чого хотіли, щоразу обдурюючи, але вміло вдовольняючи найбільших крикунів то ласкою, то підкупом, то обіцянкою. Обдурив і цього разу. На дивані відібрав державну печать у Рустема-паші, зве- лів йому негайно повертатися до Стамбула, а великим візиром назвав хитрого Ахмеда-пашу, хоч усі думали, що вже цього разу печать опиниться за пазухою в Мехмеда Соколлу, який стільки років догоджав шах-заде Селіму. Але султан розумів, що військо не прийме взамін шорсткого Рустема-паші, може, ще брутальні- шого Соколлу. Вони могли вдовольнитися лише чоловіком м'я- ким, а саме такий був Ахмед-паша. Після цього султан пішов у Халеб, де мав намір провести зиму, щоб рано повесні вдарити на шаха кизилбашів. Сини Селім, Ба- язид і немічний Джихангір їхали слідом за султаном. З Амасії вивезено гарем Мустафи і саму Махідевран, вони мандрували два місяці до Бруси, де кизляр-ага Ібрагім задушив єдиного сина Мустафи семирічного Мехмеда. Колишня Володарка Віку, Вес- няна Троянда Махідевран ще дванадцять років оплакувала сина й онука, жила всіма забута, мало не жебруючи, зате все ж ді- адалася смерті своєї суперниці й ворогині і цим мала вдовольни- вся. Роксолану ж згодом звинуватять у смерті Мустафи ті, хто був надто далеко від тих подій, хоч керуватимуться у своїх звину- іченнях тільки здогадами та вигадками, звалюючи на худенькі плечі цієї згорьованої жінки ще й тягар смерті сина чужого, такби не заламувалася й не зламувалася вона від смертей синів власних. Степами йтиму, як голубка густиму. 482

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-25 14:27:56 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 13:20:17 |