         
 Шевченко   
     
 * * *   
 Минають дні, минають ночі,   
 Минає літо; шелестить   
 Пожовкле листя; гаснуть очі,   
 Заснули думи, серце спить,   
 І все заснуло. І не знаю,   
 Чи я живу, чи доживаю,   
 Чи так по світу волочусь,   
 Бо вже не плачу й не сміюсь...   
     
 Доле, де ти? Доле, де ти?   
 Нема ніякої?   
 Коли доброї жаль, боже,   
 То дай злої, злої!   
 Не дай спати ходячому,   
 Серцем замирати   
 І гнилою колодою   
 По світу валятись.   
 Л дай жити, серцем жити   
 І людей любити,   
 А коли ні... то проклинать   
 І світ запалити!   
 Страшно впасти у кайдани,   
 Умирать в неволі,   
 А ще гірше — спати, спати   
 І спати на волі —   
 І заснути навік-віки,   
 І сліду не кинуть   
 Ніякого: однаково —   
 Чи жив, чи загинув!   
 Доле, де ти? Доле, де ти?   
 Нема ніякої!   
 Коли доброї жаль, боже,   
 То дай злої! злої!   
     
 21 грудня 1845 В'юнища   
   
