|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

ОТАРА Мала вона в собі щось вабливе — чи то в неземному сяєві зо- лото-червоних кіс, чи то в зграбному, зміїстому тілі, коли той дикий татарський вершник навіть уночі, лиш при маревному світлі пожежі, полонився нею аж так, що виокремив її з-поміж усіх інших бранок і до самої Кафи віз як найкоштовніший скарб. Та й суво- рий вікарій Скарбський, ніби відчуваючи клекотняву вогнів у її серці, часто заводив бесіди не про саме лиш спасіння душі, а й про тіло, і вона з подивом відзначила, що й сам бог визнає плоть—цей одяг душі—і що вона ліпша й досконаліша, то вдово- ленішим має бути всевишній такою людиною. "Плоть — значна час- тина нашого єства,— казав Скарбський.— Слід звеліти нашому духові, щоб він не замикався у собі самому, не зневажав і не ли- шав самотньою нашу плоть, а зливався з нею в тісних обіймах". Від таких слів Настася мимоволі червоніла, а суворий вікарій, мовби не помічаючи дівчачого збентеження, дивлячись їй поверх голови, вів далі: "Правосуддя господнє передбачає це єднання й сплетіння тіла й душі таким тісним, що й тіло разом з душею при- рікає на вічні муки або вічне блаженство". Якби їй дано було вибирати, вона вибрала б тільки вічне бла- женство, інакше навіщо жити! "Ті, хто хоче відректися від свого тіла, намагаються вийти за межі свого єства і втекти від своєї людської природи,— це безумці. Замість обернутися в ангелів, вони перетворюються на звірів, за- мість возвиситися—вони принижукль себе..." "Я не відречусь, не відречусь ніколи! — присягалася собі в душі Настася.— Не відречусь і не принижусь!" Коли ж ступила на стамбульський берег, забула про все. Йшла за вервечкою своїх закованих у залізо нещасних подруг, йшла вільно, мовби туркеня, у шовкових широких шароварах, у довгій сорочці барвистого шовку, в зеленому дівочому чарчафі, який за- кривав їй обличчя і коси, у штудерних, із задертими носками сту- панцях з позолоченого сап'яну. Місток гойдався на зв'язаних боч- ках, кинутих у брудну воду, світ гойдався в Настасі перед очима, велетенське місто здіймалося перед ііею округло, опукло, било червінню сонця з безлічі шибок, сумно зеленіло свічками кипари- сів, наставляло на неї похмурі вежі старезних мурів, мечеті з гост- ряками мінаретів. Вона йшла вистрибцем по тому непевному міст- ку, вигиналася спиною, усією постаттю, молода, витка, жадібна до життя, ступала на край цієї чужої, страшної, ворожої землі, тоск- не квиління знов, як недавно на морі, народилося в її душі, од роз- пачу, здавалося, навіть втрачає зір, але стріпувала вперто головою, стрибала вперед, мовби ряіуючись од шаркання старечих ніг Сі- нам-аги позаду: шарк, шарк! У воді затоки—цілі покидища, смітники, затонулі гніїлі дошки, зужитість, собаче стерво, шматки дерева, обсипані черепашками, сморід. Край води розкопана зем- ля, багниська, баюри, болото, гній, затоплені згнилі човни. А зато- ка звалася Золотий Ріг. Де ж те золото і що тут золоте? Хіба що сонце на небі, але як же воно високо! До Золотого Рогу біжать спадисті вулички, переплетені між со- бою у мертвих обіймах, як утопленики. Старі дерев'яні доми, оз- доблені густою різьбою, криво нахилені один до одного, ось-ось попадають. Вуличка розітнута навпіл сонцем — затінок і спека аж 32 шкварчать. Сінам-ага звелів вести бранок затінком. Може, шкоду- вав, що не дочекався вечора на кадризі, щоб не виставляти своєї здобичі перед очі вулицям? А вулиці були повні самих чоловіків. На маленьких площах, коло водограїв, у затінку платанів, навіть на спеці, на кожнім вільнім місці чоловіки сиділи густо, як мухи, непорушні й чорні. Тількі вуличні продавці води, мигдалю, соло- дощів, смаженого м'яса вешталися поміж тими чорними постатями, щось вигукували клекітливе, ніби аж задихаючись, годували й поїли оті дивно непорушні, зовні спокійні — ні лайки, ні бійки, ні колотнечі, ні голосу, ні вітру — натовпи чоловіків. Та й не могли ні говорити, ні сперечатися, бо мали пильну роботу: всі їли, жу- вали, ковтали, пили холодну воду, знов їли. Варені в казанах киш- ки, вим'я, тельбухи, серця баранячі й волячі, жирні кебаби, якісь овочі, що з них стікав жир, видно було по шиях, як жадібно ков- тають величезні шматки. Хоч би котрийсь подавився! Спорожня- лися, недалеко й відходячи, у повітрі висів сморід сечі, покидьків, смоли, диму, часнику, риби. Торговці розносили ще й якісь їстівні квіти, але де там пахощі квітів серед цієї запаскудженості, серед цього жування, ковтання й спорожнення! їли ненаситно, навстояч- ки, ва ходу, ях коні або верблюди, і всі невідривне дивилися на білих жінок, яких гнали вулицями наглядачі Сінам-аги. Погляди бігли за жінками, ковзали по ногах, липучі, брудні, тяжкі. Чолові- ки мурчали, як коти, хтивість била з їхніх розледащених поста- тей — о прокляті самці, тварюки, пси! Ось де жінка відчувала, яке прокляття — її тіло, ось де хотіла коли й не злетіти пташкою у не- бо, то бодай провалитися в землю, хоч, мабуть, і в цій землі не порятуєшся від отих поглядів, від отих страшних очей. Очі були — мов образ і дух цього велегенського міста. Відверто- нахабні й сховані, невидимі, але відчувальні погляди. Враження таке, ніби очі невідступне стежать за тобою і незмога від них схо- ватися ні під водою, ні під землею. Очі на вулицях, у дерев'яних домах, за дерев'яними решітками, в листі дерев, у водограях, у на- писах на білих і сірих плитах, на високих мінаретах і розлеглих пощерблених мурах, у повітрі, як тіні птахів, хмар або летючого листя. Погляди холодні, як дотики змії, шорсткі, мов будьга, вічна мука нагляду, недовір'я, підозріливості, місто, мов суцільна страш- на в'язниця для жінок. Настася намагалася не помічати ні тих по- глядів, ні тих очей. Аби тільки не піддатися розпачу, забути про ті очі. "Смійся, дитино моя!"—казала колись їй мама Де ж ви, мамо? Віяв задушливий вітер лодос—вітер умерлих. Несамозитіло сонце, бліде й страшне, як око сліпого. А вдома сонце завжди сві- тило крізь листя, крізь густе гілля, лягало на землю мереживними блискітками, кропило зеленим сяйвом їхній дім, сіежку від воріг, траву обабіч стежки, криницю з замшілим зрубом, березові й ду- бові дрова під високим піддашшям. Кому тут про це розкажеш? Покинута всім світом, ніби вчинила якісь великі злочини. А во- на ж невинна й праведна, мов щойно народжене пташеня. Кому 33 про це розкажеш? Іов теж був справедливий, а зазнав найтяжчих нещасть. Чи вже воно так судилося всім невинним і справедливим? А оті, що зирять невідступне й невідчепно за кожним її кроком? Спитати б їх, скільки злочинів, грабувань, убивств на їхньому сум- лінні? Гріються на сонці, сміються, жують, ковтають... Круглоголо- ві дітлахи-чоджуки шастають під ногами, щось кричать до бранок, жбурляють камінці, сиплють порохом. Євнухи ліниво відмахують- ся від їхньої настирливості, дорослі спостерігачі підохочують і пі- д'юджують хлопчаків, бо тут тільки хлопчаки, жодної дівчинки, так само, як і жодної дорослої жінки на вулицях, окрім цих нещас- них, серед яких найнещасніша вона — Настася. Бо липучих, хтивих поглядів на її долю припадає найбільше. Скуті ланцюгом, у заліз- них нашийниках для чоловічої юрби вже мовби й не жінки, погля- ди лиш ковзають по них і летять далі, пожадливо шукаючи собі ласішої поживи, і нею неминуче має стати Настася, зодягнена тур- кенею, маленька, зграбна, витка, мов зелений плющ на старезних мурах Стамбула, для турків вона теж туркеня, може, дружина старого Сінам-аги, може, донька, це не важить, головне—жінка, молода, правовірна, від чого розкіш для поглядів ще побільшуєть- ся, і тому вони летять на неї, забивають їй віддих так само, як задушливий вітер лодос. Пробувала рятуватися, відвертаючи очі на мури Стамбула. По- чиналися від Золотого Рогу. Темне каміння, циклопічні скелі, мо- гутні брили, зубчаті корони веж то чотирикутних, то круглих, те- сане каміння й червона плінфа мурів, руїни притулених до мурів стародавніх палаців, глибочезні рови, наповнені вже й не водою, а уламками колишніх святинь і жител, травою, зіллям, стовбурами звалених дерев, хащами; десь за ровами широка дорога, викладена білими плитами, мабуть, ще за грецьких імператорів, на схилах ровів—латки городів, тоді знов дикі зарості, плющ, юдине дерево з квітами неприродної барви, вигоріла на сонці трава, віслюки з червоними в'юками на спинах, круглоголові чоджуки. Той мур сприймався мов величезне тіло цього загадкового міста, а тут — на вулицях — його нутрощі, тельбухи, бруд і покидища. Все життя зосередилося в отих лабіринтах поглядів, у пастках вог- нистих очей фанатиків, у шаленстві хтивості. І коли уявлялося колись життя, мов євхаристія, мов нестримний біг затятих апосто- лів до таємниці, то тепер могла переконатися, що таємниць не іс- нує, що й на тих апостольських вершинах, мабуть, можна знайти прокляття або й кінець. Щоб хоч трохи вспокоїтися, Настася пробувала шукати схо- жість між стамбульцями і навіки втраченими людьми з Рогатина, які стояли їй перед очима невідступне й уперто, а може, то вона сама виставляла їх рядами в своїй зболеній уяві, чіпляючись за них, мов за останні рештки життя. Не було нічого спільного. Хіба Що караїм-пекар був трохи подібний до оцих чоловіків. Бо хіба ж такі були рогатиниі, добрі, лагідні, якісь світлолиці, наївні, мов діти? А ці всі осхлі, шорсткі, вив'ялені й висушені на сонці і, вид- 34 но, ледачі, як той Василь з Потока, що вперто ставив свою халупу занадто близько від синагоги, і хоч правовірні євреї щоразу розва- лювали її, не даючи Василеві поставити покрівлю, він знов і знов уперто ліпив її, бо ліньки було відсунутися далі. Згадавши того дурнуватого, упертого в лінощах Василя, Настася трохи розвеселилася і спромоглася навіть затіяти з собою химерну гру. Ніяка вона не бранка, не продана, не куплена, не донька попа з Рогатина, а молода туркеня, належить цьому мальовничому не- звичайному світові, а світ належить їй. Вона безтурботне дівчи- сько, вільне, владне, маєтне. Може, й донька Сінам-аги. А то й ви- ще. Це не важить, головне—молода, приваблива, правовірна, від чого, бач, розкіш для поглядів ще побільшується, і тому вони ле- тять на неї, минаючи бідних її подруг, забивають їй віддих так само, як задушливий вітер сироко. Йшла, ще більше вигинаючись усією постаттю, грали в ній усі суглоби, витанцьовував кожен м'яз, і тонкий шовк слухняно пере- давав усе те, повторював і відтворював, аж ніби зітхання захвату супроводжувало й переслідувало цю таємничу незвичайну дівчину, котилося з нею, наростаючи, побільшуючись, намножуючись, зма- гаючись у могутті з невпинним вітром: "Бак, бак, бак!" 1 Та гра урвалася несподівано й жорстоко. Вже й до того Настася зауважила, як багато тварин на стамбуль- ських вулицях. Ніби в Рогатині в ярмаркові дні. Коні з вершни- ками і розсідлані, віслюки з поклажею у сонному кунянні або в моторошному крикові, що нагадував скрипіння сухого колеса: "І-ах, і-ах!", собаки гризуться за голі баранячі кістки або клацають зуба- ми, виловлюючи бліх у забейканих хвостах, розманіжені, гнучко- спинні кішечки насолоджуються своєю неторканістю і безкарністю, туркочуть голуби коло мечетей і водограїв, цвірінькають дрібні пташки, виспівують у гіллі, вицвіркочують у густому листі — світ барвистий, лагідний, зовсім чужий отому нелюдському лабіринту, вибудуваному із слизьких, пожадливих поглядів і з ненависного дихання, що огортає тебе смердючою хмарою, крізь яку несила продертися. Все живе здавалося для бранок недосяжним на цих вулицях, і вони ніби забули про його існування так само, як поволі забува- ли свого бога, що покинув їх на самоті, відцурався, лишився за морем, пославши їх на чужину, безпомічних і слабих. Та ось попереду сумної валки бранок, не знати звідки взявшись, мов зродившись з пороху стамбульського, з'явилася отара сірих, закудланих овець. Вівці юрмилися тісно й щільно, налякано налі- тали одна на одну, штовхалися й турлялися, тицялися зосліпу то в той, то в той бік. Чабани у високих гостроверхих кучмастих шап- ках, у колись білому, а тепер безнадійно запацьореному одязі гій- кали на одурілих тварин, збивали їх герлигами ще тісніше, гнали далі на продаж чи на заріз, а попереду отари, поважний, мов 'Бак — дивись. 35 Сінам-ага, виступав велетенський чорний цап з повішеним на шиї дзвіночком-боталом із позеленілої міді, і та мідь з кожним похи- туванням цапової шиї дзвеніла глухо, глибоко болісно, як Наста- сине серце. Отара була мов їхня доля. Овець гнали, як людей, а людей — як овець. Духом загибелі повіяло на нещасних жінок од того ви- довиська, бив їм у ніздрі сморід ненависті, чувся голос смерті. — Гій! Гій! — кричали чабани-болгари голосами втомлено- тьмавими, а Настасі вчувалося, ніби то глибоко в її грудях лунає чиясь пересторога: "Стій! Стій!" — і тіло їй мовби здерев'яніло, втратило гнучкість і зграбність, не могла ступнути ногою, не могла зворухнутися — отак би впала, вдарилася об землю і вмерла тут, щоб не бачити цього чужого міста, не відчувати на собі повзання липучих, мов гусінь, поглядів, не знати приниження і страху, зрів- нятися з отими вівцями на заріз. Та й знову змилувалася над нею доля. Євнухи звернули в про- вулок до двоповерхового дерев'яного будинку, старого й розлізлого, як і його хазяїн Сінам-ага. Настася краєм свідомості зауважила густе різьблення, маленькі віконця з химерним плетивом дерев'я- них решіток нагорі, міцні двері з товстим мідним кільцем, старе дерево перед домом, що хилилося на стіну,— ось-ось упаде. З безмежного Стамбула, з його ненависті й муки безкінечної кинуті тепер були в тишу цього притулку, в тісняву дерев'яної клітки-в'язниці, де волю замінено решітками на вікнах, старими килимами на підлогах, подушками-міндерами, безладно розки- даними між мідним начинням, курильницями, речами незнайомими, химерними, безглуздими й ворожими. З жінок знято залізні нашийники. Нарешті, нарешті! Показано, де вода, де все, чого вимагають природні потреби. Хоч і навіки, може, поховані в цих чотирьох стінах, але врятовані від пожадли- вих очей і живі, живі! Сінам-ага, приглядаючись, як спроваджувано бранок на жіночу половину й міцно замикано для певності, бурмотів молитву вдяч- ності: "Во ім'я аллаха милостивого, милосердного. Від зла тих, що дмуть на вузли, від зла заздрісника, коли він заздрив!" Поволі почовгав на чоловічу частину дому—селямлик. Тепер міг терпляче вичікувати з своєю здобиччю, поки настане час ви- гідно продаги її на Бедестані. Ту червононосу продасть венеціан- цеві, якіїи лав завдаток, тим часом буде разом з усіма. Квапитися з нею не слід, хоч вона не його й наполовину. Віддавати чуже ні- коли не треба поспішати. Бо коли дасте аллаху гарну позичку, він подвоїть вам і простить вас. Той, хто знає сокровенне, великий і мудрий. 36

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-25 14:24:44 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 13:20:14 |