         
 СОЛОВЕЙ   
     
 Не щебечи, соловейку,   
 Під вікном близенько;   
 Не щебечи, малюсенький,   
 На зорі раненько.   
 Як затьохкаєш, як свиснеш,    
 Неначе заграєш;   
 Так і б'ється в грудях серце,   
 Душу роздираєш.   
 Як засвищеш голосніше,   
 А далі тихенько:   
 Аж у душі похолоне,   
 Аж замре серденько.   
 Зовсім трошки перестанеш,   
 Лунь усюди піде;   
 Ти в темну ніч веселися,   
 І як сонце зійде.   
 Твоя пісня дуже гарна,   
 Ти гарно й співаєш:   
 Ти, щасливий, спарувався   
 І   гніздечко маєш!   
 А я бідний, безталанний,   
 Без пари, без хати:   
 Не досталось мені в світі   
 Весело співати.   
 Сонце зійде   —   я нуджуся,   
 І   заходить   —   плачу:   
 Котру люблю дівчиноньку,   
 Тієї не бачу.   
 Довго й чутки вже не маю   
 Про милу дівчину;   
 Цілий вік свій усе плачусь   
 На лиху годину.   
 Не щебечи, соловейку,   
 Як сонце пригріє!   
 Не щебечи, малюсенький,   
 І   як вечоріє!   
 Ти лети, співай тим людям,   
 Котрі веселяться;   
 Вони піснею твоєю   
 Будуть забавляться.   
 А мені такая пісня   
 Душу роздирає!   —   
 Гірше б'ється моє серце,   
 Аж дух замирає,   
 Пугач мені так годиться   
 Стогне, не співає;   
 Нехай стогне коло мене   
  Да    смерть возвіщає.   
     
