Free Web site hosting - Freeservers.com

GET YOUR DOMAIN:

'); //-->

'); //-->

'); //-->

Володимир Рутківський.
ДРУЗІ З ЛІСОВОЇ ЗАПЛАВИ.

КВІТКА, ЩО НАКИВАЛА П'ЯТАМИ

Мабуть, розвідка ця закінчилася б для Давані щасливо, коли б не Вітько Капустін та його суперник по драмгуртку Васько Миколаєнко. Вони саме поверталися з репетиції і від нічого робити затіяли суперечку про те, хто з них знає більше всіляких незвичайних історій та випадків.

— А ще є «літаючі блюдця»,— говорив Васько.

— Пхе! — презирливо скривився Вітько.— Це кожній курці відомо. А от я на власні очі бачив фото снігової людини!

— Я тобі сто таких фотографій принесу,— не здавався Васько.— А чи знаєш ти, що в Англії незабаром впіймають доісторичне страховисько?

— В озері Лох-Несс,— уточнив Капустін.— І назвуть його Васьком Миколаєнком.

— Як дам! — зауважив Васько, проте Капустін не звернув на це ніякої уваги.

— А знаєш ти, що квіти такі ж живі істоти, як і ми? — запитав він. Цього Вітько не знав і тому сказав:

— Брешеш.

— Було б перед ким. Я тобі навіть журнал можу показати, де про це написано. Розумієш, вчені однієї країни вирішили дізнатися, можуть квіти щось відчувати чи не можуть. Вони обрали для досліду найкращу квітку. Одні вчені поливали її, доглядали. А інші — кололи голкою, щипали і взагалі збиткувалися. І от через місяць побачили, що коли до квітки підходили вчені, котрі її доглядали,— квітка прямо на очах розквітала. А коли з'являлися ті, хто її мучили,— вона зіщулювалася. Ну, що ти на це скажеш?

Васько стенув плечима.

— Мало що може бути. Треба провірити. Довго шукати їм не довелося. Біля доріжки вони вгледіли самітну квітку з пишними пелюстками. Вона мов напрошувалася на дослід.

— Щось я цієї квітки раніше тут не бачив,— зауважив Васько. Вітькові теж здалося, ніби цієї квітки не було, коли вони йшли на репетицію. Проте не згоджуватися ж йому з Васьком!

— Мало чого ти не бачив,— сказав він.— Ану, гайда за відрами!

Через кілька хвилин, віддуваючись, вони повернулися з повними відрами. Вода двома щедрими струмками полилася на квітку. Вітько спорожнив піввідра і запитав:

— Ну як, бачиш?

— Ні,— відказав Васько.— Дурниці це все.

— Лий ще!

Спорожнивши відра, хлопці присіли навпочіпки і стали пильно придивлятися до квітки. Через хвилину налетів легенький вітерець і квітка ледь помітно поворухнулася.

— Бачиш? Вона дякує нам, — пошепки сказав Вітько.— А ти не вірив.

На цей раз Васько промовчав. А коли вітерець налетів знову, він схвильовано зауважив:

— Здається, квітка прихиляється до мене...— І нагнувся нижче, аби переконатися в тому, що квітці більше сподобався він, а не Капустін.

— Стане вона прихилятися до тебе,— ревниво пирхнув Вітько.—Теж мені, цяця велика. Ану, відсунься, а то придавиш ненароком!

І він злегка штовхнув суперника. Той втратив рівновагу і полетів догори дригом. Але тут же скочив на ноги.

— Чого штовхаєшся? Думаєш, я так не вмію, га? За хвилину обидва дослідники забули геть про все і покотилися по траві, не обминаючи нічого, що лише траплялося на їхньому шляху. Нарешті Василько осідлав свого суперника по доброму ставленню до квітів і запитв:

— Ну то як — будеш штовхатися?

— Пусти,— сердито пручався під ним Вітько.— Я ж це зробив тому, аби ти не прим'яв квітку.

Вітько квапливо підвівся на ноги і озирнувся. Проте квітки не було ніде. Лише невеличка калюжка все ще виблискувала під сонцем. На всяк випадок хлопці підняли відра і подивилися під ними. Але й там не було нічого цікавого. Вони отетеріло витріщилися один на одного.

— Куди ж це вона поділася? — запитав Васько. А в цю хвилину самітна і пишна квітка щодуху кивала п'ятами (якщо лише у квіток є п'яти) подалі від лісового санаторію. Зупинилася вона лише в неходженій гущавині і одразу ж перетворилася на лісовика Даваню.

— От так історія! — ошелешено приказував він, мацаючи добре пом'яті боки.— Ну, зачекайте, я ж вас...— Проте тут же зупинив себе: — Ні, нічого поганого я їм не зроблю. Вони ж не від злості таке втнули, вони ж для мене старалися. Вони ж подумали, що я квітка, а не лісовик!

'); //-->

'); //-->

'); //-->