         
 СТАРІСТЬ   
     
 Сім десятків дідові старому,   
 Сам незчувсь, коли і відгуло, —   
 Вже лице пожовкло, як солома,   
 Борознами вкрилося чоло,   
 Сяють очі глибоко спідлоба,   
 Тільки пух лишивсь на голові.,,   
 Лає син, що ні чорта не робить,   
 Допіка невістка; ще живі?   
 Остогидло діду хліб жувати,   
 Слухати образи від усіх,   
 Ціле літо горобців ганяти   
 Та граків сусідові на сміх.   
 Ваять би істик, торбу через плечі   
 І піти світ за очі з села,   
 Але звик до хати, до малечі,   
 Що його, мов батька, облягла-   
 Все стерпить, хіба заплаче стиха,   
 Дивлячись на добрих малюків.   
 Все стерпить — докори, сором, лихо —   
 Лиш би вмерти на землі батьків!   
