        
 ***   
     
 Коли ми йшли удвох з тобою   
 Вузькою стежкою по полю,   
 Я гладив золоте колосся,   
 Як гладить милому волосся   
 Щаслива, ніжна наречена...   
     
 А ти ішла поперед мене,   
 Моя струнка, солодка згубо,—   
 І я помітив, як ти грубо   
 Топтала колоски пшениці,   
 Що нахилились до землиці.   
 Немов траву безплідну, дику   
 Топтала і не чула крику   
 Тих колосочків.     Без оглядки   
 Ти йшла собі, а в мене — згадки   
 Про те, як на чужому полі   
 Збирав я нишком колосочки   
 В поділ дитячої сорочки.   
 О, я хотів тобі сказати,   
 Що те колоссячко вусате —   
 То невсипущий труд мозільний,   
 То молодим калач весільний,   
 То для дітей пахуча булка,   
 То хліб, що матінка-гуцулка   
 З долівки вчила піднімати,   
 Як батька в руку, цілувати;   
 Та я змовчав. Я йшов покірно,   
 Бо я любив тебе надмірно,   
 Але мені тоді здалося,   
 Що то не золоте колосся,   
 Що то любов мою безмежну   
 Стоптали так необережно.   
     
