Джон Чівер 
 
 АНГЕЛ НА МОСТУ 

 Ви, напевне, бачили мою матінку на ковзанці в Рокфеллер-
центрі, де вона весело кружляє на льоду, незважаючи на свої
сімдесят вісім років. Вона ще на диво моторна, як на свій вік.
З червоною стрічкою в сивому волоссі, в коротенькій оксамитовій
спідничці — теж яскраво червоній, в окулярах і в штанцях кольору
тіла вона хвацько витанцьовує з тренером ковзанки. А я ніяк не
можу змиритися! Взимку намагаюся бути щонайдалі від Рокфел-
лер-центру, 'й ніхто не затягне мене до ресторації, що дивиться
вікнами на ту ковзанку. Якось, коли я проходив мимо, один тил
ухопив мене за руку й, показуючи пальцем на мою матінку, заре-
готав: «А погляньте лишень на ту божевільну стару!» Мені стало
чомусь її дуже шкода. Хоч і варт було радіти та дякувати богу,
що матінка сяк-так розважається й не вимагає від мене ніяких
турбот. І все ж як мені хотілося, щоб вона вигадала собі іншу, не
таку сумнівну розвагу! Тому, коли бачу статечну матрону, що
граційно нахиляється над вазою з хризантемами або розливає чай
у вітальні, у мене перед очима відразу постає матінка. Вирядив-
шись, як гардеробниця в нічному клубі, вона кружляє по кризі
в обіймах платного партнера — і це в самому центрі велетен-
ського міста, третього в світі!
Фігурному катанню матінка навчилася ще в Сент-Ботольфсі,
невеличкому містечку Нової Англії, звідки ми родом. Отож,
мабуть, ця її пристрасть — всього-на-всього ознака прихильності
до минулого. Адже з кожним роком вона все дужче сумує за дале-
ким світом своєї юності. Здоров'я у неї просто залізне, проте будь-
які новації вона тепер ледве терпить. Якось я повіз її в гості до
родичів у Толедо. Приїхали ми на нью-аркський аеропорт. Зал для
пасажирів під велетенським склепінням, світло реклам, оглушлива
музика, що гамувала сльози й зойки прощання, — все те справило
на мою матінку вельми гнітюче враження, а сам аеропорт, так
не схожий на залізничну станцію в Сент-Ботольфсі, видався їй
непоказним і зовсім не цікавим.
Політ відклали, і нам довелося просидіти ще цілу годину.
Я глянув на матінку: вона раптом спала з лиця і постаріла. Через
півгодини їй стало важко дихати. Приклавши до грудей руку
з розчепіреними пальцями, вона час від часу поривчасто хапала
повітря, ніби їй було дуже боляче. Обличчя в неї почервоніло
і взялося плямами. Я вдав, що нічого не бачу. Але ось оголосили

посадку, й матінка загукала: «Вези мене додому! Як помирати, то
на землі!» Я здав квитка й повіз матінку додому, в її мешкання,
а про той напад нікому не сказав. Проте примхливий, чи, скоріше,
неврастенічний, страх перед катастрофою, що пойняв мою матін-
ку, з'ясував мені дуже багато: я побачив, як з кожним роком збіль-
шується кількість небезпек, що чигають на неї: скільки їх з'яви-
лося, отих підводних рифів, отих хижих звірів, що тільки й під-
стерігають її в засідці! Які несподівані ті шляхи, що їй доводиться
обирати тепер, коли світ розгортається дедалі ширше й стає все
складніший та незбагненніший для неї!
Мені тоді часто доводилося літати. Справи вимагали моєї
присутності то в Римі, то в Нью-Йорку, то в Сан-Франціско, то
в Лос-Анжелесі, і я чи не щомісяця перелітав з одного міста
в інше. Літати мені подобалось. Я любив милуватися феєричним
світінням у високості. Любив мчати з заходу на схід і стежити
з вікна, як ніч простує континентом. Уявляю собі, як після вечері
миють посуд нью-йоркські господарки, коли мій годинник показує
четверту за каліфорнійським часом, а наша стюардеса ось уже
вдруге пропонує охочим джин, коктейль або віскі. Під кінець
польоту стає душно. Всі стомилися. Золота нитка в оббивці крісла
раптом починає муляти, і вам здається, що про вас забули, отож
ви ридаєте, наче дитя: вам все осоружне, все чуже. Звичайно,
з деким із пасажирів ви познайомилися, серед них є й приємні
співрозмовники, і набридливі балакуни. Одначе які нікчемні
й непотрібні справи, що примушують нас ширяти над землею! Он
та стара мчить через Північний полюс до Парижа, щоб подарувати
своїй сестрі миску телячого холодцю. А її сусід, 'комівояжер, рек-
ламує синтетичні устілки.
Одного разу, коли я летів на захід (Скелясті гори вже лиши-
лися позаду, але до Лос-Анжелеса ще була ціла година, ми завис-
ли в такій високості, що втратили вже навіть уяву про рідну
землю), я раптом побачив унизу слабеньке мерехтіння, разок
вогнів, схожих на прибережні ліхтарі. У тих широтах жодного
берега й близько не було, і я розумів, що ніколи й не дізнаюся,
що означала ота примара вогнів — чи то межу пустелі, чи зви-
вистий шлях у горах... Але а такої височини й на такій скаженій
швидкості те мерехтіння, здавалося, свідчило про мою приналеж-
ність до світу мертвого, підкреслювало мій вік, мою неспромож-
ність зрозуміти те, що відбувається в мене перед очима. Я ніби
опинився зненацька десь посеред потоку, до далеких берегів якого,
може, колись дістануться лише мої діти, — і мені було чомусь
навіть приємно від того.
Отож я любив літати, й тривога, що пойняла тоді мою матін-
ку, була дивною для мене. Це ж бо моєму старшому братові, Її
первістку й улюбленцеві, перейде в спадок її настирність, її столо-
ве срібло і впертість, а також — до певної міри — Її ексцентрична
вдача. Одного вечора мій брат — а ми вже майже рік з ним не
бачились — зателефонував мені й напросився на вечерю. Я охоче

погодився. О пів на восьму він подзвонив знов: мовляв, жде внизу
(а ми живемо на одинадцятому поверсі) й просить мене спусти-
тися. Я думав, брат хоче повідомити мені щось особливе, та, щойно
ми зустрілися, він попрямував до ліфта. Коли за ним клацнули
дверцята, я помітив ті самі напади жаху, що і в матінки в аеро-
порту. Лоб йому зросив холодний піт, він важко дихав, ніби після
довгого бігу.
— Тобі погано? — запитав я.
— Боюся ліфта, — похмуро признався він.
— Чого це?
— Аби часом будинок не впав.
Я засміявся, і це, мабуть, було жорстоко з мого боку. Та вже
надто смішною здалася мені картина, що несподівано постали
перед очима: нью-йоркські хмарочоси, мов кеглі, з гуркотом
•валяться один на одного! Справа в тому, що взаємна заздрість Діні-
но псувала наші стосунки, бо я чомусь вважав, що брат і заробляє
більше, й живе краще. І хоч як боляче було бачити його в такому
стані — пригніченого, нещасного, приємне почуття зверхності
залоскотало мені серце. Здавалось, у таємному змаганні, що вияв-
ляло сутність наших взаємин, я раптом обійшов його. Він — стар-
ший, материн любимчик, та, бачачи, як він задихається в ліфті,
я думав про нього лиш одне: «Адже цс мій нещасний братик, геть
змучений турботами й тривогами». Перше ніж зайти до кімнати,
він зупинився перевести дух. Цей жах, як виявилося, переслідував
його вже понад рік. Брат ходив до психіатра. Та ніякої користі
не не дало. Щойно вийшов з ліфта, як усе наче рукою зняло, хоч
я й помітив, що він намагається триматись подалі від вікна. А коли
брат уже зібрався додому, я з цікавості провів його до сходів. Ліфт
спинився на нашому поверсі, а він обернувся до мене й сказав:
— Мабуть, доведеться спускатися пішки...
Ми полічили з ним усі одинадцять поверхів. Брат не відривав
руки від поручнів. Попрощавшись з ним унизу, я злетів нагору
ліфтом і розповів дружині про братів «коник».
— Йому здається, що будинок може впасти.
Дружина, як і я, була здивована й пригнічена, хоч обом нам
оте боягузтво здавалося смішним.
Проте через місяць братові довелося розлучитися з фірмою, дг
він служив, бо вона переїхала в нове приміщення — на п'ятдесят
другий поверх. Як він пояснив те, мені не відомо. Ходив без робо-
ти цілих півроку, поки вдалося підшукати місце в конторі, що
містилася на третьому поверсі. Одного зимового вечора я помітив
його на перехресті Медісон-авеню й П'ятдесят дев'ятої вулиці.
Розумний, вихований, пристойно вдягнений, він чекав з натовпом,
поки спалахне зелене світло. А я подумав: «Скільки їх тут, отих
диваків, схожих на нього! Скільком доводиться отак продиратися
крізь нетрі дурних забобонів! Скільком навіть вулиця, яку треба
перейти, здається стрімкою річкою, а водій, що сидить за кермом
таксі, — ангелом смерті!» 

 На землі брат почував себе цілком спокійно. Якось ми всією
родиною поїхали до нього в Нью-Джерсі. Він був здоровий, навіть
веселий, і я його ні про що не розпитував. В неділю по обіді ми
повернулися до Нью-Йорка. Не доїжджаючи мосту Джорджа
Вашінгтона, я раптом побачив над містом чорну грозову хмару.
Коли виїхав на міст, дужий порив вітру кинув машину вбік, і я
ледве втримав кермо. Мені здалося, що міст хитнувся під нами.
А на середині я зненацька відчув, що він повільно осідає. Я не
міг сумніватися в міцності мосту й водночас боявся, що за якусь
мить він переломиться навпіл, скинувши в темну воду оцю неділь-
ну низку машин. Думка про катастрофу викликала в мені паніку.
Ноги похололи, і я, певно, не загальмував би в потрібну мить.
Я почав задихатися, хапати ротом повітря. І в мене, як ото буває
при підвищенні тиску, потемніло в очах.
Страх має великі очі, й, коли він сягає апогею, десь глибоко
в душі чи в тілі — не знаю напевно — у нас раптом відкривається
приховане джерело, що з нього ми п'ємо снагу для опору. Так
само й тепер, коли ми подолали середину мосту, страх мій почав
гамуватися. Дружина та діти милувалися грозою і, очевидно,
нічого не помітили. А я навіть не знав, чого злякався дужче, —
чи того, що міст западеться, чи щоб вони не помітили, як мені
лячно.
Я почав пригадувати всі події минулої доби: може, якийсь
випадок, розмова чи сутичка дали поштовх моєму страхові, навіяли
похмуру думку, ніби порив вітру здатен перекинути або зруйну-
вати міст? Ба ні, ми чудово погуляли, й моя напружена пам'ять
не могла відшукати чогось такого, що дало б привід для цієї
хворобливої тривоги.
На тому самому тижні мені треба було їхати в Олбані. Видався
ясний тихий день. Та згадка про недавній страх була ще надто
свіжа, і я поїхав манівцями, аби тільки не попасти на міст. Проте
біля Трої таки трапився невеличкий місток, і я перескочив його
без хвилювання. Мені довелося плутати миль п'ятнадцять, щоб
уникнути наступної перепони!
Повертався я також манівцями, а наступного ранку пішов до
лікаря й сказав йому, що боюся мостів. Той засміявся:
— Боїтеся мостів! Та візьміть себе в руки!
— Мабуть, це у нас спадкове,— пояснив я. — Моя мати, при-
міром, боїться літаків, а брат — ліфтів.
— Вашій матінці понад сімдесят, — відповів лікар. — Це одна
з небагатьох цікавих жінок, що їх мені випадало зустрічати. Не
спихайте свої гріхи на неї. Будьте чоловіком, от і все.
Отож нічого порадити він не міг, і я попросив у нього адресу
лікарів, що займаються психоаналізом. Він сказав, що я лише
згайную час, хоч і дав мені одну адресу. Але й той лікар заявив,
що мій страх — усього-на-всього свідчення якоїсь непевної три-
воги і для з'ясування її треба пройти весь курс психоаналізу.
Однак у мене не було ні часу, ні грошей, а головне — віри в ту

шарлатанську науку. І я відповів, що вже якось сам подолаю свій
страх.
Біда з бідою ходить, але моя здавалася просто примхою. Проте
як було умовити своє дурне тіло, серце, печінку? В дитинстві всяке
траплялося: й гіркі знегоди, й напади безмежного щастя. Та невже
отой мій страх перед мостами лише відгомін далекого дитинства?
Я не міг змиритися з думкою, ніби якісь потаємні сили керують
моєю долею, й вирішив прислухатись до поради лікаря та взяти
себе в руки.
Але через кілька днів мені довелося їхати в Айдлуайд, в аеро-
порт. Я не взяв таксі й не сів на автобус, а поїхав у власній маши-
ні. На мосту Тріборо вже мало не віддав богові душу. Примчавши
в аеропорт, замовив каву, але руки так тремтіли, що розхлюпав її
на стойці. Поряд хтось хихикнув і заявив, що я, напевно, весело
провів нічку. Не казати ж йому, що я ліг дуже рано, після цілком
тверезого дня, але боюся мостів?
Того самого дня ввечері я полетів до Лос-Анжелеса. Коли
приземлились, мій годинник показував першу годину ночі, хоч за
місцевим часом була ще тільки десята. Я почував себе стомленим,
узяв таксі й поїхав до готелю, де зупинявся раніш. Проте заснути
не міг. За вікном повільно крутилася, освітлена прожектором, ста-
туя дівчини — реклама нічного клубу в Лас-Вегасі. О другій ночі
прожектор вимкнули, та невгомонна статуя й далі рипіла. Я ні
разу не бачив, щоб вона зупинялась, а тієї ночі, лежачи без сну,
все думав: коли ж її змащують та миють? Я навіть співчував їй —
адже й вона, як і я, не знала спокою.
Я почав думати, чи є в неї рідня. Може, її мати виступає на
естраді, а батько давно махнув на все рукою й сумно водить авто-
бус до Уест-Пайко. Навпроти моїх вікон був ресторан, і я бачив,
як з нього вивели п'яну жінку в ротонді з соболя й посадовили
в машину. Вона двічі спіткнулась і трохи не впала. І вся та кар-
тина чомусь навіювала тривогу — яскраве світло, що лилося крізь
розчахнуті двері, пізня, передранкова пора й ця п'яна жінка із
своїм стурбованим супутником... Звідкись узялися дві машини
й, скреготнувши гальмами, стали під моїм вікном. Із кожної
вискочило по троє й заходилися дубасити одне одного. Мені зда-
валось, що я чую, як тріщать кістки. Щойно з'явилося зелене
світло, вони знову скочили в машини й помчали геть. Як і оте
загадкове мерехтіння, побачене мною з літака, ця бійка, мабуть,
свідчила про народження якогось нового світу, де панували чвари
й жорстокість. Я раптом пригадав, що в четвер мушу їхати до
Сан-Франціско й що доведеться долати міст із боку Берклі, де
мене чекають на сніданок. «Візьму таксі туди й назад, — вирішив
я, — а машину залишу в готельному гаражі». Знов і знов я вмов-
ляв себе: час викинути з голови цю дурницю, ніби міст може
запастися піді мною. Чи, може, я жертва статевого збочення? Жив
без пуття, легковажив, насолоджувався життям, то, може, в цьому
й причина?

О третій ранку, стоячи біля вікна, що виходило на Західний
бульвар, я зрозумів: отой страх перед мостами —усього-на-всього
форма, в яку виливається мій прихований страх перед дійсністю.
Дивно! Я без будь-якої підозри проїжджав передмістя Толедо
й Клівленда, обминав велетенські щити з рекламою «польських
сосисок», автомобільні кладовища й павільйони, де продають бутер-
броди з котлетою, і навіть оті одноманітні блоки сучасної архі-
тектури. Я вдавав, ніби недільна прогулянка Голлівудським буль-
варом дає мені справжню насолоду. Я спокійно милувався барвами
призахідного неба на бульварі Дохені та рядами розпатланих
експатріанток — пальм, що нагадували велетенські мітли. Я не
заперечував краси Дулута й Іст-Сенеки — адже, коли проскакуєш
ці містечка, не роздивляєшся довкола! Я мирився з вибоїнами, що
трапляються на дорозі між Сан-Франціско й Пало-Альто. Так само
терпляче зносив Сан-Педро й узбережжя. І тільки єдиним виявом
проти невпорядкованості світу був у мені отой страх перед висо-
кими мостами! А все через те, що я ненавиджу й наші сучасні
автостради, й павільйони з котлетами. Заморські пальми й одно-
манітність осель мільйонів людей пригнічують мене до краю.
Тріскуча музика в наших експресах крає душу. Я терпіти не можу
раптових змін краєвиду. Невлаштованість друзів і їх пияцтво
лякають мене, я впадаю у відчай від численних афер, що заті-
ваються повсюдно. І чомусь так сталося, що всю зненависть до
свого оточення я відчув саме тоді, коли перебував якраз на
середині мосту, і в мене з'явилася туга за іншим світом — ясним
і простим, що виграє всіма барвами веселки.
Але я не в силі змінити вигляд Західного бульвару. А поки він
лишатиметься таким, не зможу вести машину через міст над зато-
кою Сан-Франціско. Як же мені бути? Повернутися в Сент-Бо-
тольфс, одягти старомодний піджак і пограти у крібедж із пожеж-
никами? В моєму рідному місті тільки один міст, та й річка така,
що грудкою можна перекинути.
Я прийшов додому в суботу. Застав дочку, що приїхала на
вихідний зі школи. В неділю вранці вона просила мене відвезти
її в Джерсі, їй хотілося послухати відправу, що починалася
о дев'ятій. Ми вирушили о сьомій. Всю дорогу розмовляли, смія-
лися і навіть не помітили, як опинилися перед мостом Джорджа
Вашінгтона. Я вже: дроїхав по ньому кілька метрів, зовсім забув-
ши про свою хвроробу. Коли раптом, усе почалося: знов ноги затер-
пли, не стало чим дихати, потемніло в очах. Я намагався не пока-
зувати виду і якимось дивом проскочив міст. Та почував себе геть
знесиленим. Дочка, здається, нічого й не помітила. Я довіз її до 

 школи, цмокнув у щічку й поїхав.
Вертатися на міст було годі й думати, отож я вирішив, зробити
гак на північ, дістатися до Найчку, а там перескочити Гудзон
через місток Таппан Зі. Він, як мені здавалося, був не такий

стрімкий і краще тримався землі, ніж інші мости. Я рушив уздовж
західного берега Гудзону, бульваром, і мені скортіло подихати
повітрям. Я поопускав усі шибки в машині. Мені покращало.
Проте ненадовго. Потроху знову почав втрачати почуття реально-
сті. Дорога й машина здавалися привидами. Я пригадав, що десь
поблизу живуть мої знайомі. «Може, заїхати та перехилити чарку
для хоробрості?» Та була ще тільки десята й не хотілося набри-
дати людям такої ранньої пори. «Може, полегшає, коли здибаю
кого та перемовлюсь словом?» Я зупинився біля бензоколонки, взяв
кілька літрів пального, проте механік був надто сонний і мов-
чазний....
Я вже наближався до мосту .й мізкував, як же мені бути, якщо
не вдасться переїхати. Зрештою, можна зателефонувати дружині:
хай пришле кого-небудь; але я не хотів показувати їй свою слаб-
кість і тим самим похитнути підвалини родинного щастя. Можна
зателефонувати в гараж — хай вишлють водія... або просто кинути
машину й діждатися, поки відчиняться бари й кафе. Та, на лихо,
в мене не залишилося й цента, все віддав за пальне. Отож робити
нічого, і я хоробро рушив на міст.
Всі ознаки страху відразу дали себе знати: в легенях не зоста-
лося духу, ніби його хто вибив кулаком. Машина метлялась, і я
вже не міг утримати ні її, ні себе. Все ж таки якось пощастило
вирівняти її й поставити на узбочині. Страшенна туга пойняла
мене. Якби я страждав від кохання чи від хвороби, хай навіть
напився, як чіп, то й тоді не був би такий нещасний. Я пригадав
братове обличчя в ліфті — жовте, зрошене холодним потом. При-
гадав матір, її червону спідничку та манірно виставлену ніжку,
коли вона вихилялася в обіймах тренера, й мені здалося, що всі
ми, наша трійця, — дивні персонажі з якоїсь плаксивої трагедії,
що всі знегоди зігнули нас й зробили відщепенцями. Атож, життя
моє не вдалося, і ніщо з того, що я колись цінував, уже не вер-
неться — ні юнача хоробрість, •ні радість буття, ні інтуїтивна
здатність обертатися в цьому світі. Все кануло в безвість, і дове-
деться кінчати десь у міській лікарні, в палаті для божевільних,
де я репетуватиму, що валяться мости скрізь і всюди, в усьому
світі.
Раптом до машини підійшла дівчина, відчинила дверцята
і всілася на сидіння поруч мене.
- Навіть не думала, що хтось зупинить машину на мосту! —
сказала вона.
В руках у неї був фібровий чемоданчик і—не вгадаєте! —
маленька арфа, загорнена у вилинялу клейонку.
її пряме, солом'яного кольору волосся було гарно зачесане
й спадало на смагляві 'плечі. Обличчя — кругле, ніжне, веселе.
— Добираєтесь на попутних?
— Ага.
— А це безпечно для такої красуні?
— Цілком.

— Ви багато мандруєте?
— Весь час. Я ходжу від одного кафе до іншого зі своєю
арфою...
— Що ж ви там граєте?
— Співаю пісень. Переважно народних...
Я приніс коханій курочку
без кісток, без кісток...
Розповів я любці казочку
без кінця, без кінця...
І зоставив їй немовлятонько —
ой-ля-ля, ой-ля-ля...
Вона співала мені всю дорогу, й міст несподівано виявився
міцним та гарним, а води Гудзону — тихими й лагідними. Верну-
лось усе — і юнача хоробрість, і здоров'я, і впевненість у собі! На
тому березі вона подякувала й вийшла з машини. Я запропонував
відвезти, куди їй треба, та вона тільки війнула зачіскою й пішла.
Я рушив далі, в чудовий, прекрасний світ, що відродився з попе-
лу. Коли діставсь додому, то ледве втримався, щоб не зателефо-
нувати братові й не сказати: «А може, під ліфтом теж стоїть
ангел?» Я так і зробив би, коли б не арфа, яка і в нього викликала
б підозру, що в мене не всі дома...
Відтоді я твердо вірю, що ласкава доля завжди зарадить мені
в біді, хоч я, щоб не спокушати її, все-таки обминаю міст Джор-
джа Вашінгтона. Зате такі, як Тріборо й Тапанн Зі, проскакую без
вагань. Брат мій, як і перше, боїться ліфтів, а матінка, дарма що
в неї не згинаються коліна, все витанцьовує на льоду.
