|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

Рей Бредбері Марсіанська хроніка | > Далі >> | зміст
СЕРПЕНЬ 1999. ЛІТНЯ НІЧ У кам'яних галереях групами збиралися марсіани і зникали в тіні синіх горбів, залитих тихим світлом зірок та братів-місяців. За величезним мармуровим амфітеатром лежали в сутінках містечка і вілли, сріблилися нерухомі озера і канали яскріли від обрію до обрію. На безжурну планету Марс спустився літній вечір. По наповнених зеленим вином каналах линули стрункі й красиві, ніби бронзова квітка, човни. У довгих нескінченних будівлях, що вигиналися на пагорбах, наче змії, на прохолодних ложах лежали, перешіптуючись, коханці. Запізнілі діти бігали по провулках, освітлених смолоскипами, і золоті павуки в їхніх руках викидали пасма павутиння. Подекуди сім'ї ще готували вечерю на вогняних столах, де тихо кипіла срібна лава. В амфітеатрах сотень міст з того боку Марса, де панувала ніч, збиралися на дозвіллі брунатні золотоокі марсіани. І ніби пахощі квітів, линула зі сцен мрійлива музика. Того вечора в одному театрі на сцену вийшла співачка і заспівала пісню. За мить увесь зал заворушився. Розгублена жінка урвала спів. Вона схопилася рукою за горло. Потім кивнула музикантам, і ті знову взялися за інструменти. Знову заграв оркестр, і пісня полилася знову. Зал зітхнув. Люди подалися вперед у своїх кріслах, дехто здивовано схопився з місця. Дивну, незнану тут пісню співала жінка. Вона намагалася спинити потік невідомих слів, що линули з вуст, але вони зривалися проти її волі: А Дженні зазирнула до буфету — В буфеті ж тільки вітер повівав... Вкрай збентежена співачка затулила руками рот, і пісня змовкла. — Що це за слова? — питалися музиканти. — Звідки ця пісня? — Яка це мова? А коли вони знову піднесли до вуст свої золоті ріжки, над залом знову полинула дивна мелодія. Слухачі підводилися з крісел і голосно гомоніли. — Що це з тобою сталося? — питали один одного музиканти. — Яку це ти грав мелодію? — А ти? Яку ти грав? Співачка заплакала і побігла зі сцени. Слухачі потоком ринули з театру. Того вечора в усіх марсіанських містах діялися дивні речі. Холодна тривога спадала на планету, наче білий сніг. У темних провулках, збираючись під смолоскипами, діти співали: А Дженні зазирнула до буфету — В буфеті ж тільки вітер повівав... І от наш бідний цуцик, І от наш бідний цуцик На зуб собі поживи не дістав! — Гей, малюки! — кричали люди, визираючи з будинків.— Яку це пісеньку ви співаєте? Де ви її почули? — Ми її ніде не чули. Вона наче сама співається. А слів ми теж не розуміємо. З грюкотом зачинялися двері. Вулиці спорожніли. Над синіми горбами сходила зелена зірка. І на тім боці планети, що поринула в тінь, скрізь у нічній темряві прокидалися коханці і прислухалися до чудної пісні, яку наспівували крізь сон їхні кохані. Жінки раптом прокидалися у своїх віллах і пронизливо кричали. — Ну ж бо заспокойся. Засни,— умовляли їх чоловіки.— Що з тобою? Певно, наснився поганий сон? — Зранку станеться щось жахливе! — Не бійся. Нічого не станеться. У нас усе гаразд. — Воно ближче й ближче,— істерично схлипувала жінка. — Та не бійся! Нам нічого не загрожує. Спи спокійно. Наближався ранок. Тиша і морок панували на Марсі, ніби в глибокому колодязі. В темних каналах відбивалися зорі. Діти спали, згорнувшись калачиком у своїх ліжках, затиснувши в руках золотих павуків. Побравшися за руки, спали коханці. Давно вже зайшли місяці, на вулицях погасли смолоскипи, темрява огорнула порожні амфітеатри. І тільки перед світанком якийсь далекий звук порушив тишу. То нічний сторож, ходячи безлюдними вулицями міста, мугикав чудну пісню.
Рей Бредбері Марсіанська хроніка | > Далі >> | зміст

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-23 14:40:12 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 12:22:54 |