         
 ЦАР ПЛАКСІЙ ТА ЛОСКОТОН   
       
 Цареве сімейство    
       
 Там, де гори і долини,    
 Де гуляє вітровій, —    
 Там цвіте краса-країна    
 З дивним ім'ям Сльозолий.    
 І колись в країні тій    
 Був па троні цар Плаксій,    
 Голова його мов бочка,    
 Очі — ніби кавуни.    
 В Плаксія було три дочки    
 І плаксивих три сини.    
 Старша звалася Нудота,    
 Середульшенька — Вай-Вай,    
 Третя донечка — Плакота,    
 Всі сльозливі через край.    
 А цареві три сини    
 Так і звались — Плаксуни.    
 Отака була сім'я    
 У царя у Плаксія.    
 Цілі дні вони сиділи,    
 Голосили, та сопіли,    
 Та стогнали, та ревли,    
 Сльози відрами лили.    
 Цар Плаксій велів сердито:    
 "Хай із ними день при дні    
 Плачуть всі в країні діти,    
 Бо сміятись і радіти    
 У моєму царстві — ні!    
 Хто всміхнеться — в часі тім    
 Я того негайно з'їм!"    
 Ще була у Плаксія    
 Грізна гвардія своя:    
 В ній служили молодці    
 Забіяки-сльозівці.    
 Хто сміявсь — вони хапали    
 І нагайками шмагали,    
 Так що в царстві тому скрізь    
 Вистачало плачу й сліз.    
 Цар любив, як плачуть діти,    
 Бо любив їх сльози пити.    
 Отакий був цар Плаксій    
 Україні Сльозолий.    
       
 Дядько Лоскотон   
       
 Але в тому диво-царстві,    
 Зневажаючи закон,    
 Жив у мандрах і митарстві    
 Добрий дядько Лоскотон.    
 Він приходив кожний вечір —    
 Хай чи дощ іде, чи сніг —    
 До голодної малечі    
 І усім приносив сміх.    
 Мав він вдачу теплу й щиру,    
 Ще й лукавинку в очах.    
 І була накидка сіра    
 В Лоскотана на плечах.    
 Лоскотливі мав він вуса    
 І м'якенькі, наче пух.    
 І м'яке волосся русе    
 Розсипалося до вух.    
 Він як прийде, залоскоче,    
 То сміється, хто й не хоче.    
 Тільки де він появлявся,    
 Зразу плач там припинявся,    
 І приходив до усіх    
 Голосний та щирий сміх.    
       
 Не любили Лоскотона    
 Цар Плаксій і Плаксуни,    
 Видавали заборони    
 Проти лоскоту вони.    
 І за дядьком Лоскотоном    
 Із нагайками в руках    
 Охоронці злих законів    
 Полювали по хатах.    
 Але дядько Лоскотон    
 Не боявся цих заслон:    
 Він ходив по всій країні    
 І носив з собою сміх    
 В розмальованій торбині,    
 В пальцях лагідних своїх.    
     
 Арешт Лоскотона    
       
 Розізливсь тоді Плаксій —    
 Цар країни Сльозолий.    
 Гнівно він гукнув із трону:    
 “Гей, ледачі сльозівці!    
 Хто впіймає Лоскотона,    
 Буде муж моїй дочці!    
 Хто його посадить в льох —    
 Вибирай одну із трьох!    
 Бо уже цей Лоскотон    
 Скоро нам розвалить трон:    
 Що тоді ми будем пити,    
 Як не будуть плакать діти!"    
 І завзяті сльозівці    
 Понеслись у всі кінці,    
 Щоб скарати по закону    
 Баламута Лоскотона.    
 Довго скрізь його шукали,    
 У всі шпари заглядали,    
 Перерили всі двори,    
 Обходили всі бори,    
 Час потратили дарма:    
 Лоскотона скрізь нема,    
 Бо його завжди і всюди    
 Од ловців ховали люди.    
 Опівночі Лоскотон,    
 Коли всіх колише сон,    
 Йшов собі в бідняцькі хати    
 Їхніх діток розважати.    
       
 Був тоді у Плаксія    
 Лютий посіпака,    
 Віроломний, як змія,    
 Капітан Макака.    
 Так хотілося йому    
 Царським зятем стати,    
 Що ні разу в ту зиму    
 Не лягав і спати.    
 Все ходив, усе він слухав    
 І нарешті все рознюхав.    
 На світанку Лоскотон,    
 Насмішивши діток,    
 У міцний поринув сон    
 Між кленових віток.    
 А лукавий капітан    
 Підікрався змієм    
 Й Лоскотонові аркан    
 Зашморгнув на шиї.    
 Руки вивернув назад,    
 Міцно спутав ноги    
 І мерщій у Плаксоград    
 Рушив у дорогу...    
       
 Весілля в палаці    
       
 Лоскотона посадили    
 За вузенькі грати,    
 А в палаці порішили:    
 — Час весілля грати...—    
 Гей, зійшлися царенята    
 І придворна свита    
 Наречених шанувати,    
 Сльози діток пити.    
 До вінця веде жених    
 Висохлу Нудоту,    
 Та дивитися на них    
 Зовсім неохота.    
 Хоч Макака був бридкий,    
 А вона ще гірша,    
 Їм поет один гладкий    
 Присвятив ще й вірша.    
 Стільки там було хвальби,    
 Так скрасив їх вроду —    
 Навіть жаби від ганьби    
 Булькнули у воду!    
 Але цар ходив, пишався,    
 Він із зятем цілувався,    
 Похвалявся: "Ну, тепер    
 Лоскотон, вважай, умер!    
 Недоступним став для всіх    
 Голосний та щирий сміх.    
 Тож від радості стрибайте!    
 Тож від радості ридайте!    
 Ми тепер встановим скрізь    
 Віковічне царство сліз!"    
 Так розхвастався Плаксій —    
 Цар країни Сльозолий.    
       
 Звільнення Лоскотона    
       
 Та поки гуло весілля,    
 То п'яниці вартові    
 Напились якогось зілля    
 Та й поснули у траві.    
 А вночі йшли до в'язниці    
 Батраки й робітники,    
 Щоб звільнити із темниці    
 Лоскотона на віки.    
 Рознесли всі перепони,    
 Гнули грати, мов прути:    
 — Гей, веселий Лоскотоне,    
 Це прийшли твої брати!    
 Йди до нас, веселий брате,    
 В нашу здружену сім'ю!    
 Підем разом догравати    
 Ми весілля Плаксію...    
       
 Продовження весілля    
       
 У палаці кожен скаче    
 Та від щастя гірко плаче,    
 Ллються сльози, як ріка, —    
 Бачте, радість в них така!    
       
 Раптом цар упав на трон:    
 — Ой, рятуйте — Лоскотом! —    
 Всі відразу «ох!» та «ах!»,    
 Жах у кожного в очах.    
 А веселий Лоскотон    
 До царя стрибнув на трон    
 І сказав йому якраз:    
 — Насмієшся ти хоч раз!.. —    
 Став царя він лоскотати,    
 І Плаксій став реготати.    
 Так сміявсь — аж заливався,    
 Аж від реготу качався,    
 Кулаками очі тер —    
 Потім лопнув і помер.    
       
 Ой, була ж тоді потіха —    
 Цар Плаксій помер од сміху!    
 З ним придворні одубіли,    
 Бо сміятися не вміли.    
 А цареві три сини,    
 Три завзяті Плаксуни,    
 Так сміялись-реготали,    
 Що штани з них поспадали —    
 Тож всі троє без штанів    
 До чужих втекли країв.    
       
 Три царівни теж навтьоки    
 У чотири бігли боки.    
 Кровопивці-сльозівці    
 Стали п'явками в ріці,    
 А Макака-забіяка    
 З'їв себе із переляку.    
 Так веселий Лоскотон    
 Розвалив поганський трон.    
 Сам же він живе й понині,    
 Дітям носить щирий сміх    
 В розмальованій торбині,    
 В пальцях лагідних своїх.    
 Схочеш сам піти в цей край,    
 То маршрут запам'ятай:    
 Треба йти спочатку прямо.    
 Потім вправо завернуть,    
 А тоді поміж дубами    
 Поведе наліво путь.    
 Після цього вже помалу    
 Чимчикуй куди попало:    
 Як од втоми не впадеш —    
 В цю країну попадеш.    
     
