|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

ДЖИХАНГІР Вузькоплечий, як птах, безсилий і безрадний, виявляв дивну ворожість до людей і до речей. Не терпів коло себе нічого, крім килима на підлозі, навіть подушки викидав геть, метався, горів, падав у непам'ять, повертався до свідомості лиш на короткий час, але нічого не розумів, не хотів знати, не чув, не лякався на- віть грізного імені султанового. Що йому султан? Йому сказали, що Мустафа вбитий. Він не повірив, тоді забув про Мустафу, коли ж згадав, то засміявся від власної мудрості. Бо хіба ж не говорило йому передчуття, що найстарший брат буде вбитий? Про це сказано навіть у корані: "А бути йому вбитим! Як він перед- бачив! А бути йому вбитим! Як він передбачив! Тоді він поди- вився! Тоді спохмурнів і насупився! Тоді відвернувся і возвели- чився!" Все записано в книзі книг. І про нього, Джихангіра, так само. І вб'ють його, бо не жорстокий, а ще тому, що сам — не вбивця. Тужу за тобою, брате мій, Мустафа. Був ти добрий мені, любов твоя для мене перевищувала любов жіночу. Якщо бездонна пу- стка приховується під усім, то чим же є життя, як не розпачем? Коли немає ніяких святих уз, що з'єднують людей, коли поколін- ня за поколінням щезає, мов листя в пущах, коли людина зникає, як спів птаха у лісі, як корабель у морі, як вихор у пустелі, коли вічне забуття чигає на свою здобич, то навіщо жити? Щастя не є людською прикметою, тому глибоко-глибоко, в най- дальших закутках цього щастя неодмінно живуть розпач і страх перед нічим. Тому глухий неспокій жив у його душі ще змалку, ніщо не подобалося, ні на чому не міг зосередитися, зненацька накочувалася дика туга, і він, знемагаючи, метався туди й сюди... Якісь дивні видіння майоріли перед очима, срібло дзвеніло в душі, тоді наповзала туди густа нетеч, тоді... Кольори пливли крізь нього, крізь барвисті вікна Топкапи. Синє, зелене, найчастіше червоне, як сік граната, як кров, як барва життя. Тепло і захват. Біль і пожежі в душі. Може, горіло в ньому все не допалене сул- танами? І коли дав йому Мустафа від доброти великої зеленкува- тих кульок забуття, Джихангір упізнав стан, в якому опинився, мов у знайомім домі, де жив давно, тільки не знав, що живе там. І завжди чув там веселу пісеньку: дем демі — хайдер, сахібі — календер, мюккіре—некір1. Не знав тільки, що таке "дем", хоч і чув, що навіть сам падишах вживає його для звеселення духу. "Дем"2 — сумно-зелений, як світ ісламу. Напружена барва. Ве- летенські рівнини, могутні гори, палаючі небеса, блискавиці, бурі всесвітні. А що чоловік? Бездонними ночами мчать його вог- ненні коні. А куди? В країну сріблястих хмар, тонконогих скаку- 1 Пісенька османських наркоманів XVI ст. 2 Дем—гашиш, 483 нів і тонкостанних дів? А пил на дорогах — до неба. На яких дорогах він загубив себе? В якім маячінні загубив і згубив? І де його улюблений брат Мустафа, який має дати йому пучку дему, Щоб усередині все гуло й горіло, і земля тоді теж загуде, як орган грецький. І тоді жорстокі сині звірі, які терзають його серце, ста- нуть рожевими, і весь світ сповниться тонами рожево-прозорими, тепло-жовтими, м'яко-зеленими... У Тімура був улюблений син Джихангір. Помер молодим. Чи всі Джихангіри мають умирати молодими? І вб'ють його, бо не жорстокий, бо не жорстокий, бо... Все довкола — зло. Перемогти його несила. Ніхто не може змінити своєї долі. Чоловік нічого не знає. Живе в порожнечі. Накинуть тобі на шию чорний шнурок, не ширший за лезо ножа. Слава й пітьма — все сплелося в хи- мерних бганках османських тюрбанів. Слава виблискує коштов- ними самоцвітами, а пітьма ховається в безлічі складок, випов- зає з них, наповзає, як пекельний дим. Колись сидів він у золотій колисці й грався золотими яблуками, а тепер топтали душу коні. Дикі коні, дикі коні, не грайтесь душею, о не грайтесь! Далга, амма гечйорсун!1 І знов птахи літали в ньому, і шуміли вітри насолоди в його невагомому тілі. В стані одурманення вже нічо- го не помічав, бачив тільки власні руки в безупинному русі. Ди- вувався, чому їх так багато і чому вони весь час рухаються. Руки здіймалися, ламались, кричали й плакали. Це було нестерпно. Якби став султаном, звелів би пообрубувати всім руки й ноги. Ноги, щоб до нього ніхто більше не прийшов. А то прийшли і сказали, що султан Сулейман не дозволив давати Джихангіру ні крихти дему. Джихангір тихо засміявся. Що йому султан? Туди, де він був, уже не проникнуть ніякі султани. І сказано тиранам: "Спожийте те, що ви придбали". "І вранці спіткала їх кара, що стверджена". Проказував чи тільки хотів проказувати, а на- справді тільки в думці кволо перебирав вірші корану, так само як перебирав пальцями ніг. Взуття мав з такого тонкого сап'яну, що видно було крізь шкіру, як ворушить пальцями ніг. Взуття таке саме, як у Мустафи. І халат на ньому теж з таких самих бруських шовків, і шаровари, й тюрбан. І тоді прийшов до нього сам Мустафа. Сів коло узголів'я, за- думливо дивився в простір, був величний і неприступний. — Це ти? — поспитав Джихангір. — Я,— відповів Мустафа. — Але ж тебе вбито? .— Вбили не мене — іншого Мустафу. — Звідки знаєш, що вбили не тебе, а іншого? — Цього незмога пояснити. Знання дається від народження. — Як це прекрасно!—прошепотів Джихангір. А Мустафа від- повів йому рядками з корану: — "Губить нас тільки час". 1 Турецький жаргонний вислів, який означає одурманення людини гашишем. 484 — А ненависть? — спитав Джихангір. — Що ненависть? Любов дужче за неї стократ. Ось я полю- бив тебе і прийшов, щоб допомогти. — І ти поможеш? — Поможу. І дав Джихангірові дему. І шовкова тиша обступила його зві- дусіль, наповнила йому душу, і аромати забуття заволоділи ним, він був ніби ангел, не розбирав, де живе, а де мертве, і Мустафу бачив чи й не бачив, той відпливав від нього, зникав нечутне, м'яко, тихо й повільно, поки й щез. Лишилося ім'я. Але що ім'я? Навіть воно розтануло з димом. Тільки в невидимому—найви- щий ступінь реальності. І ще безліч разів приходив до Джихангіра Мустафа, сідав коло вього, і вони цілими годинами вели неквапливі бесіди. Пристав- лені султаном люди метушилися довкола, прислухалися до голо- сів, що лунали, але не бачили Мустафи, не володіли даром про- никнення в невидимість. Нещасні, жалюгідні люди! Відходячи, Мустафа щоразу подавав на прощання Джихангіру свою сильну білу руку і непомітно вкладав недужому в долоню кілька кульок дему. "Пам'ятай мою любов до тебе, брате",— ка- зав тихо. Джихангір плакав од розчуленості, так на сльозах і запливав у світ, де червоними снами розцвітали маки, палали бахромчатими вогнями в солодко-обезвладнюючих мареннях, по- слушливо відкривали перед Джихангіром безміри безодень, де клубочіли ядучі випари небуття, а над ними розлунював роз- зухвалений спів бюль-бюля. Вже не повертався до свідомості. Султанські прибічні лікарі були безсилі. Все в Джихангірі отруєне. Якби змога замінити його кров і його тіло, тоді хіба повернувся б до життя. Не шах-заде, а тільки його душа. Сулей- ман тяжко мовчав. Ніхто не може змінити даного аллахом. "Нема зернятка на землі, яке б не було записане в книзі очевидності". Тіла віддаємо землі. Душу забирає аллах. Тепер для Джихангіра не було зупинки. Місячне сяйво мертво лилося на його путі, плоскогір'я, потоки, ріки, каміння, білий порох,— і він, мов вічний паломник, бо все говорило про віч- ність, так ніби на землі не було смерті. А тоді з найглибших надр землі зринуло потрясіння, і дрож став бити знищене тіло Джихангіра, дрож від страху перед не- визначеним, що наповзало на нього із склубоченої пітьми, з ха- осу, з жаху. Він спробував відмахуватися від того жаху, замі- рився, здійняв ламливі, як у його матері, руки — і так умер. Як десять років тому Мехмеда, Джихангіра покладено в посу- дину з медом, і Сулейман звелів везти синове тіло до Стамбула, щоб поховати поряд з братом коло мечеті Шах-заде. Довго думав, кого послати супроводжувати тіло Джихангіра. Врешті сказав: "Хай їде Баязид". Сподівався бодай цим помен- шити горе султанші Хасекі, якій судилося оплакувати вже тре- 485 тього свого сина. Послав їй листа, сповненого чулості й гіркого болю, але не безсонними гінцями, а разом з Баязидом. Щоб не поспішати з лихою вістю, а привезти її водночас з його султан- ським утішанням. А сам сподівався втішитись у перемозі над ворогом. Він вторгся в землі шаха Тахмаспа, нищачи все на своїй путі, Повелитель Віку, кара і меч трьох сторін світу, його страхітливе військо не зустрічало ніякого опору, бо хитрий шах мерщій за- ховався за свої високі гори, тоді дика, сліпа сила вдарила на простий люд, на тих, хто жив на своїй землі тисячі років, роз- водячи сади, будуючи храми і пишучи книги,— на вірменів, азер- байджанців, грузинів — і кривава імла затулила сонце. Схований у неприступному гірському монастирі, вірменський хроніст Ованес Цареці писав про прихід султана-хондкара в його рідну землю: "Я, грішний Ованес, бачив ці гіркі дні своїми очи- ма. О, душо моя! Скільки людей вмерло від мечів, від гармат і рушниць, від голоду, від боязні й дрожу. Деяких убивали меча- ми, деяким відрізали руки, носи, вуха, бо їм нікуди було схова- тися, і люди країни розбрелися в різні боки, а інші вночі, пойня- ті жахом, переляком і трепетом, згорьовані серцем, у гірких сльозах, зітхаючи, відривалися одне від одного, і рідні й любимі з жалібними стогонами, а решта втікала, і країна стала безлюд- ною на цілий рік, і все те сталося з нами через наші гріхи, і ви- мушені ми були змандрувати на чужину, і стали жалюгідними і згорьованими". А Сулейманів дієписець Печеві, вихваляючи перемоги падиша- ха над невірними і кизилбашами, перелічує здобич, особливо смакуючи тим, що "дісталися османським воїнам також юнаки- коханці, які мали тіло, як срібло, молоді й ніжні дівчата з тро- яндовими лицями, незрівнянні й чудесні невісти, кількість яких перо нездатне висловити Не було жодного намету, де число ко- ханців і коханок налічувало менше трьох, а тим, що мали понад п'ять і десять, не було й ліку". Зруйновані були древні вірменські міста Єреван і Нахічевань, зрівняна з землею тисячолітня Гянджа, дика лавина посунула двома потоками — один на Грузію, другий на Курдистан. Сулей- ман мовби хотів жорстокістю заглушити сум'яття в похмурій своїй душі, викликане смертями двох своїх синів, найстаршого і наймолодшого, бо ті смерті звузили його власне життя до то- ненького струмочка, який ледь жебонів серед нагромаджень часу і щомиті загрожував перерватися. Не жалко йому було ні вби- тих ворогів, ні власних воїнів, що гинули не так у битвах, як од виснаження, від холоду й голоду, від небезпек тяжкої путі й су- ворих країв, у які заглиблювався султан. Непотрібні люди мають бути знищені. Коли при цьому загине якесь число воїнів — така во- ля аллаха. Хто загинув—теж не потрібен. Бо коли вмирають на- віть сини падишаха, то чому не мають вмирати прості люди, які заповнюють такі манливі для нього простори. Найпорожніший, 486 на перший погляд, простір завжди виявляється заповненим, і до- водиться його завойовувати, платячи кров'ю воїнів і власним терпінням. Колись він вірив, що простір вимагає терплячості й терпіння ще більшого, ніж вимагає час. Бо час долається сам собою, він тече, як ріка, обтікає тебе, мов вода камінь, без уваги на тебе, а простір можна покорити, лише вирушаючи щоразу в походи. Але тепер, коли старий Сулейман зрозумів нарешті, що йому потрібен тільки час, то побачив, що здобути його вже ніде не вможе: ні завоює, ні купить, ні відніме, ні вкраде. З цим гірким усвідомленням безсилля повернеться він через три роки до Стамбула, щоб уже більше не вирушати в походи до смерті своєї улюбленої Хасекі, а коли нарешті вирушить, то у власну смерть. 487

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-25 14:28:02 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 13:20:17 |