         
 Шевченко   
     
 Я не нездужаю, нівроку,   
 А щось такеє бачить око,   
 І серце жде чогось. Болить.   
 Болить, і плаче, і не спить,   
 Мов негодована дитина.   
 Лихої, тяжкої години,   
 Мабуть, ти ждеш? Добра не жди,   
 Не жди сподіваної волі —   
 Вона заснула: цар Микола   
 Її приспав. А щоб збудить   
 Хиренну волю, треба миром,   
 Громадою обух сталить,   
 Та добре вигострить сокиру —   
 Та й заходиться вже будить.   
 А то проспить собі, небога,   
 До суду божого страшного!   
 А панство буде колихать,   
 Храми, палати мурувать,   
 Любить царя свого п'яного,   
 Та візантійство прославлять.   
 Та й більше, бачиться, нічого.   
     
 1858 22 листопада [С.-Петербург] 
