Останній лист Довженка.
     
 Прозаїки, поети, патріоти!    
 Давно опазурились солов'ї,    
 одзьобились на нашій Україні.    
 А як не чути їх? Немає сил.    
 Столичний гамір заважкий мені.    
 І хочу вже на затишок, і, може,    
 на спокій хочеться на придеснянський,    
 і хочеться на мій селянський край.    
 Пустіть мене до себе. Поможіть    
 мені востаннє розтроюдить рану,    
 побачити Дніпро, води востаннє    
 у пригірш, із криниці зачерпнуть.      
 Нехай гризуть дніпрові гострі кручі    
 моє зболіле серце. Хай гудуть    
 чернігівські просмолені ліси.     
 Пустіть мене в просмолене дитинство.     
 Бо кожну ніч порипують бори,     
 і ладаном мені живиця пахне,     
 і дерева, як тіні предковічні,     
 мене до себе кличуть і зовуть.     
 Пустіть мене у молодість мою.     
 Пустіть поглянути. Пустіть хоч краєм,     
 хоч крихіткою ока ухопить     
 прогірклу землю. Звіхолили сни     
 мій день, і ніч мою, й життя прожите.     
 Пустіть мене до мене. Поможіть     
 ввібрать в голодні очі край полинний     
 і заховать на смерть. Пустіть мене —     
 прозаїки, поети, патріоти.     
 VI. 1964     
     
