         
 * * *   
 І знову мені не привезла   
 Нічого почта з України...   
 За грішнії, мабуть, діла   
 Караюсь я в оцій пустині   
 Сердитим богом. Не мені   
 Про теє знать, за що караюсь,   
 Та й знать не хочеться мені.   
 А сердце плаче, як згадаю   
 Хоч невеселії случаї   
 І невеселії ті дні,   
 Що пронеслися надо мною   
 В моїй Україні колись...   
 Колись божились та клялись,   
 Братались, сестрились зо мною,   
 Поки, мов хмара, розійшлись   
 Без сльоз, роси тії святої.   
 І довелося знов мені   
 Людей на старості... Ні, ні!   
 Вони з холери повмирали;   
 А то б хоч клаптик переслали   
 Того паперу...   
     
 Ой із журби та із жалю,   
 Щоб не бачить, як читають   
 Листи тії, погуляю,   
 Погуляю понад морем   
 Та розважу своє горе.   
 Та Україну згадаю,   
 Та пісеньку заспіваю.   
 Люди скажуть, люди зрадять,   
 А вона мене порадить,   
 І порадить, і розважить,   
 І правдоньку мені скаже.   
     
 [Кос-Арал 1848]   
   
