         
 Гуде вітер вельми в полі!   
 Реве, ліс ламає;   
 Плаче козак молоденький,   
 Долю проклинає.   
 Гуде вітер вельми в полі!   
 Реве, ліс ламає;   
 Козак нудить, сердешний,   
 Що робить, не знає.   
 Гуде вітер вельми в полі!   
 Реве, ліс ламає;   
 Козак стогне, бідолаха,   
 Сам собі гадає:   
 «Ревеш, вітре, да не плачеш,   
 Бо тобі не тяжко;   
 Ти не знаєш в світі горя,   
  Дак    тобі й не важко.   
 Тобі все одно, чи в полі,   
 Чи де ліс ламаєш,   
 Чи по морю хвилю гониш,   
 Чи криші здираєш:   
 Солом'яні і залізні,   —   
 Яку не зустрінеш,   
 Снігом людей замітаєш,   
 В полі як застигнеш.   
  Одірви    ж од серця тугу,   
 Рознеси по полю!..   
 Щоб не плакався я, бідний,   
 На нещасну долю.   
 А коли сього не зробиш,   
 Кинь мене у море!   
 Нехай зі мною потоне,   
 Нехай моє горе». 
