         
 ***   
 І досі сниться: під горою,   
 Між вербами та над водою,   
 Біленька хаточка. Сидить   
 Неначе й досі сивий дід   
 Коло хатиночки і бавить   
 Хорошеє та кучеряве   
 Своє маленькеє внуча.   
 І досі сниться: вийшла з хати   
 Веселая, сміючись, мати,   
 Цілує діда, і дитя   
 Аж тричі весело цілує,   
 Прийма на руки, і годує,   
 І спать несе. А дід сидить,   
 І усміхається, і стиха   
 Промовить нишком: — Де ж те лихо?   
 Печалі тії, вороги? —   
     
 І нищечком старий читає,   
 Перехрестившись, «отче наш».   
 Крізь верби сонечко сіяє   
 І тихо гасне. День погас,   
 І все почило. Сивий в хату   
 Й собі пішов опочивати.   
     
 [Оренбург 1850]   
   
