ШОПЕН
     
 Шопена вальс... Ну хто не грав його   
 І хто не слухав? На чиїх устах   
 Не виникала усмішка примхлива,   
 В чиїх очах не заблищала іскра   
 Напівкохання чи напівжурби   
 Від звуків тих кокетно-своєвільних,   
 Сумних, як вечір золотого дня,   
 Жагучих, як нескінчеиий цілунок?   
     
 Шопена вальс, пробреньканий невміло   
 На піаніно, що, мовляв поет,   
 У неладі «достигло идеала»,   
 О! даль яку він срібну відслонив   
 Мені в цей час вечірньої утоми,   
 Коли шукає злагідніле серце   
 Ласкавих ліній і негострих фарб,   
 А десь ховає і жагу, і пристрасть,   
 І мрію, й силу, як земля ховає   
 Непереборні парості трави...   
     
 В сніги, у сиву сніжну невідомість,   
 Мережані, оздобні линуть сани,   
 І в них, як сонце, блиснув із-під вій   
 Лукавий чи журливий — хто вгадає? —   
 Гарячий чи холодний—хто, збагне ?—   
 Останній, може, може, перший усміх.   
 Це щастя! Щастя! Руки простягаю   
 Б'є сніг із-під холодних копитів,   
 Метнулось гайвороння край дороги   
     
 I простяглась пустиня навкруги.   
 Сідлать коня! Гей, у погоню швидше І   
 Це щастя! Щастя!    — Я приліг до гриви,   
 Я втис у теплі боки остроги —   
 І знову бачу .те лице, що ледве   
 Із хутра виглядає... Що мені?   
 Невже то сльози на її очах?   
 То сльози радості — хто теє скаже?   
 То сльози смутку—хто те розгада?   
     
 А вечір палить вікна незнайомі,   
 А синя хмара жаром пройнялася,   
 А синій ліс просвічує огнем,   
 А вітер віти клонить і співає   
 Мені в ушах... Це щастя! Це любов!   
 Це безнадія !     Пане Фредеріку,   
     
 Я знаю, що ні вітру, ні саней,   
 Ані коня немає в вашім вальсі,   
 Що все це — тільки вигадка моя   
 Проте... Нехай вам Польща , чи Жорж Занд   
 Коханки дві, однаково жорстокі! —   
 Навіяли той ніжний вихор звуків,—   
 Ну й що ж по тому? А сьогодні я   
 Люблю свій сон і вас люблю за нього,   
 Примхливий худорлявий музиканте...   
     
 1934   p.     
