         
 * * *    
       
 Не знаю, хто мене зробив орлом,    
 Хто кігті дав і дзьоб тяжкий, мов лом,    
 Хто наказав летіти в темну хлань,    
 В безодню, повну стогону й волань...    
 Як Прометей, прикута до скали,    
 Біліла жінка в кублищах імли.    
 І загуділо в дебрі кам'яній:    
 «Лети до неї й вирви серце їй!»    
 Я зрозумів, що обрано мене    
 На діло помсти, люте і страшне;    
 Затих у пропастях наказу гул,    
 Я підлетів до жінки навпритул —    
 Вона була обдерта до наги,    
 На ній висіли тільки ланцюги.    
 На мить мені здалося, що вона    
 Була неначе лялька льодяна.    
 Дивилася, немовби синій страх    
 Замерз в її зіницях на вітрах.    
 Та в стогонах я розпізнав слова    
 І зрозумів — вона жива, жива!    
 О, той, хто десь гукав собі вгорі,    
 Хто дав мені клювак і пазурі,    
 Хоч скільки прикладав жаги й завзять,    
 Не зміг у мене серце людське взять!    
 Її крильми широкими я вкрив —    
 І впали з неї ланцюги в обрив,    
 І на її обличчі сніг розтав —    
 Я в ній свою кохану розпізнав...    
 Мене збудив мій одчайдушний крик,    
 Химерний сон з душі злетів і зник,    
 А та, що важко снилася мені,    
 Лежала біля мене в тихім сні.    
 «Пробач,— до неї мовив я крізь плач,—    
 За все, що ти пережила, пробач!  »     
 Їй дивною моя печаль була,    
 І, хоч нікому не вчинив я зла,    
 Цей сон, що засвітився крізь віки,    
 Палив моє сумління і думки;    
 Благословив я днину мовчкома,    
 Що кликала мене, як та сурма,    
 В нові турботи і знімала з пліч    
 Тягар провин, навіяних за ніч.    
   
