Free Web site hosting - Freeservers.com

'); //-->

'); //-->

'); //-->

Микола Руденко.Чарівний бумеранг.

23. МАТЕРИК СВОБОДИ

Над величезною круглою площею іскристо виграє, міняється при кожному повороті голови, засвічує власні блакитні зорі сферична поверхня крижаної стелі. Площа створена в найглибших надрах крижаного океану. Вона — початок дороги до Материка Свободи. На підлозі стоїть видовжена, обтічної форми коробка, в якій можуть вільно розміститись кілька чоловік. На даху загадкової коробки — дві великі металеві кулі.

Лоча, Микола, дядько Ело й дядько Гашо заходять усередину цього, на перший погляд, примітивного апарата, сідають у крісла. Штаб повстанців дозволив їм відвідати Материк Свободи.

Попереду, біля невеличкого щитка, на якому, окрім двох ледь помітних кнопок, нічого немає, сидить високий моложавий чоловік, а густими чорними бровами і смолистим волоссям, зодягнений у сірий одяг вільного, незнайомого крою. Це інженер з Материка Свободи, який допомагав Штабові споруджувати другу електростанцію, що своєю потужністю вдвоє більша від першої. Зараз вона майже готова, інженер повертається додому. Він охоче зголосився бути їхнім гідом, щоб якоюсь мірою віддячити за гостинність. На загальний подив, з'ясувалося, що його також звати Ело. Одразу ж умовилися, що він буде Ело-перший, а Миколин дядько — Ело-другий.

Ело-перший натиснув кнопку на щитку, коробка разом з пасажирами плавно піднялась у повітря, описала коло над площею, і ніби тріска, яку всмоктав сильний протяг, полетіла в отвір крижаного тунелю. Металеві кулі, що зблискували на її даху, одразу ж відшукали у крижаній стелі глибокий жолоб, легко, непомітно для ока, закрутились — і нехитрий Гравітаційний апарат помчав уперед, набираючи швидкість.

Тунель був широкий, добре освітлений. З протилежного боку можна помітити ще один жолоб — для зустрічних ешелонів. Ело-перший пояснив, що ці жолоби потрібні лише для того, щоб надати гравітаційним апаратам строго прямолінійного руху.

їхній апарат годиться для перевезення окремих людей чи невеличких груп. Складне устаткування перевозили потужними ешелонами.

Один такий гравітаційний ешелон, що нагадував нескінченну суцільну смугу — товстобоку, ледь помітно поділену на ланки,— довго шумів ліворуч від них, доки хвіст його сховався десь позаду.

Ело-перший народився і виріс на Материку Свободи. Він розповідав про своє дитинство, потім втягнувся у тривалу суперечку з Ело-другим, який усе ще обстоював думку, що кожній людині потрібен бог.

— Людина сама собі повинна бути богом,— говорив Ело-перший з м'якою, без натяку на іронію, доброю усмішкою.— Вона цього заслуговує.

— Скільки людей, стільки й бажань,— заперечував Ело-другий.— Хто ж об'єднає ці бажання, коли не буде чиєїсь єдиної волі?..

— Це правильно,— погодився Ело-перший.— Якби не було потреби об'єднувати бажання людей у спільне бажання народу, історія ніколи б не змогла створити централізованої влади... Але окремий людський мозок як апарат доцільності має дуже багато вад. І найголовніша з них...— Він винувато посміхнувся, мовби просив пробачення.— Навіщо вам про це говорити? Ви й самі добре знаєте, як скористався владою Безсмертний...

— Правда,— сказав Ело-другий.— Безсмертний став дуже жорстокий. Але хтось же мусить бути на його місці. Такий, що любить людей...

— Хто любить владу, той дуже рідко любить людей. Вся історія Фаетона підтверджує цю істину...

Ело-перший запропонував загальний огляд Материка — з пташиного польоту. Дядькові Гашо довелося чимало потрудитись, доки він оволодів плащем і шахо.

Коли злетіли на висоту близько тисячі шу, очам відкрилась безмежна повінь вогнів, її не можна було осягнути оком, бо вона ніде не починалась і не кінчалася. Здавалось, то світились не матові куполи дахів, не велетенські пластмасові сфери, не переходи, що з'єднували їх між собою,— світилася сама планета, весь Материк, ніби хто кинув на нього широкий сувій Чумацького Шляху.

Спустившись трохи нижче, вони помітили, що окремі плями світла мають певну геометричну форму: великі прямокутники, правильні кола і півкола, навіть ромби,— і всі так тісно присунуті одне до одного, що поміж ними майже немає розриву. Тисячі отих геометричних фігур разом становили правильний квадрат велетенських розмірів. Поміж такими квадратами материка-міста пролягали широкі темні лінії. Тільки вони й порушували цільність безмежної повені вогнів, перетинаючи її уздовж і впоперек. Кожна така лінія теж не мала ні початку, ні краю. То були вулиці з потужними генераторами клімату, що утеплювали всю атмосферу над материком. Навіть тут, угорі, на висоті тисячі шу, можна було не користуватись кишеньковими кліматизаторами: сюди сягало вуличне тепло...

Та ось квадрати кварталів ніби почали щербитись, оточуючи собою дуже велике світле коло, завбільшки з цілий квартал. Коло світилося рівно, суцільно, не переривалося ніякими лініями, напевне, це була якась одна споруда. Велетенські розміри її викликали подив і захоплення. Микола спитав:

— Це, мабуть, урядовий палац... Правда, Ело?.. Ело-перший не посміхнувся лише тому, що боявся образити гостя.

— У нас немає уряду. У нас є лише Рада Сивоголових, яка обирається на один оберт. Законів вона не видає... І взагалі не має ніякої влади над жодною людиною. Вона лише виконує окремі поради Пантеону Розуму... Ну, скажімо, як наш крижаний тунель... А ота споруда... Оце ж він і є — Пантеон Розуму!..

— Храм вашого бога? — запитав Ело-другий, який шукав для себе переможного завершення суперечки.
На цей раз Ело-перший не приховав своєї посмішки.

— Такий храм має право на існування...

Вони спускалися все нижче й нижче — і ось уже опинилися над самісіньким куполом Пантеону Розуму. На вершині купола містилася велика кругла площадка, з якої було добре видно те, що діялось під прозорою сферою.

Ело-перший. тримаючись за тонкі бильця, що обрамлювали площадку, показував то на один, то на другий зал і давав пояснення. Внизу численні сектори поділені на сотні залів і крихітних кімнат, загромаджених апаратурою. Зблискування металу, матове сяйво пластмас, тисячі круглих вічок, де блимали зелені, червоні й сині вогники,— все це було надто складне для розуміння окремої людини. Тож Ело вирішив пояснити лише загальні принципи, що лежали в основі Пантеону Розуму.

Перші секціі були засновані півтори тисячі обертів тому інженерами, що втекли з держави Єдиного. За півтори тисячі обертів від апаратів, що могли розміститися в одній невеликій кімнаті, Пантеон Розуму виріс до його сучасного обсягу.

Вже півтори тисячі обертів люди на Материку Свободи не вмирають — помирає тільки їхня оболонка та емоції, пов'язані з фізичним існуванням. А розум людини з його логікою, досвідом і знаннями лишається жити вічно. Кожна людина, яка жила чи живе зараз на Материку Свободи, має точний відповідник свого мозку, що міститься в отій апаратурі. Окремий людський мозок займає в ній так мало місця, що Пантеон Розуму здатний вмістити розум усіх розвинених істот, які населяють нашу Галактику. Його можливості безмежні. Всі майбутні громадяни Материка Свободи і навіть цілого Фаетона можуть укладати в нього свій розум і досвід протягом мільйонів обертів.

Пантеон Розуму влаштований так, що кожен громадянин Материка Свободи, де б він у цю мить не перебував, може викликати на пораду яку завгодно людину—живе вона зараз чи померла тисячу обертів тому. В Пантеоні серед мільйонів розумових одиниць зберігається — і навіть удосконалюється — розум геніальних математиків, фізиків і філософів. Ти можеш скористатися порадою одного з них чи навіть усіх разом. А бувають такі рішення, які вимагають поради цілого Пантеону. Тоді мільярди розумових одиниць, закладених в електронній апаратурі, блискавично обмінюються інформацією (ніби радяться),—і через кілька хвилин ти одержуєш зведену думку сотень попередніх поколінь і всіх живих людей, що населяють Материк Свободи (за винятком тих, чий розум іще не визрів).

Кожен окремий розум, схований у молекулярних клітинках Пантеону, зберігає всі свої особливості, притаманні лише йому, але позбавлений тієї нездорової суб'єктивності, якою інколи відзначаються живі люди. В Пантеоні зібрані найкращі якості, найістотніші риси кожного мозку, відкинуто все, що могло б увести в оману, дезінформувати. Було встановлено, що в природі не існує людських натур, які б складалися лише з пороків. Навіть людина, що мала якісь нездорові нахили, обов'язково мала також добрі людські якості. Оті добрі якості й зібрано в Пантеоні.

Пантеон Розуму,— тобто спільний розум усіх живих і мертвих,— становить керівну силу Материка Свободи. Рада Сивоголових є лише виконавчим органом Пантеону, його крилами серед людей. Кожен громадянин легко може перевірити, діють її члени згідно з волею Пантеону чи за власним розсудом. Для цього треба лише поставити запитання Пантеонові. Відповідь буде через кілька хвилин...

Ело-перший закінчив свою розповідь таким визнанням:

—Ось я, скажімо... Рада Сивоголових запросила мене і сказала, що я мушу їхати до вас... Мені не вперше будувати електростанції, але навіщо, думаю, збагачувати Безсмертного?..

— Не Безсмертного, а борців проти нього,— трохи ображено зауважив Микола.

— Так, так,— поспішив виправдатись Ело-перший.— Потім я зрозумів... Але тоді мені здавалося, що електростанція неминуче потрапить до Безсмертного. В мене зародилися сумніви. Я викликав Пантеон Розуму. Пантеон відповів; «Ело, хто не допомагає молодшим братам, той не має права називатися людиною...»

Всі були вражені тим, що вони почули й побачили там. І все ж поки що лишалася деяка недовіра до розповіді Ело-першого. Електронний мозок давно вже не був дивиною у державі Безсмертного. Ним користувалися космонавти у своїх ракетах і навіть механіки на заводах штучного білка. Але дія тих апаратів у порівнянні з мисленням Пантеону нагадувала примітивне вміння рахувати за допомогою пальців однієї руки. Пантеон Розуму — це зовсім інша якість, хоч цілком ясно: він почав своє зростання на тому ж самому грунті. Але які принципи були покладені в його розвиток?..

Про це й запитав Микола у їхнього гостинного гіда.

— Ми звернемось до його засновника,— відповів Ело.— Нехай він пояснить сам... Інженер Луше помер одна тисяча чотириста вісімдесят обертів тому.

Ело видобув з-під куртки невеликий прилад овальної форми, що висів на грудях, мов амулет, поклав його собі на долоню і тихо сказав:

— Інженер Луше. Одна тисяча чотириста вісімдесят. Акумуляція розуму. Перші спроби і загальні принципи. Без формул і розрахунків...

Хвилина трепетного чекання. Лоча схилилась до Миколиного плеча, її волосся лоскотно ворушилося на його щоці, в напруженому диханні відчувалось нетерпіння. Дядьки Ело і Гашо, зіпершись руками на бильця площадки, стояли німо, непорушне. А їхній гід лише посміхався.

Нарешті з долоні Ело-першого почувся хриплуватий, стомлений голос — говорила дуже стара людина:

— Інженер Луше відповідає!.. Раніше люди також користувалися розумом своїх попередників. Це робилося за допомогою письма. Думки, які письмо приносило з минулого, лишалися ніби у застиглому вигляді — так само, як обличчя предків, відлиті з оріхалку. Думку витлумачували нащадки, а це приводило до ускладнень і непорозумінь; бо не завжди такі тлумачення були позбавлені суб'єктивності... Перше завдання, яке належало нам розв'язати,— створити електронну модель людського мозку. Природа зробила апарат людського мислення дуже великим. У ньому закладено чимало вузлів, потрібних людям, щоб підтримувати фізичне існування:- відчуття голоду, болю, світла, тепла і холоду, відчуття смаку, відстані, руху... Значна кількість дійових вузлів присвячена емоціям, пов'язаним з продовженням роду... Всі ці вузли в наших експериментах виявилися зайвими. Нам потрібна лише логічна пам'ять і здатність людини до абстрактного мислення. А ці вузли займають не дуже багато місця. Саме їх ми й почали моделювати. Уже перші моделі виявилися в десятки разів менші од вузликів людського мозку, хоч досить точно їх відтворювали. Потім електроніка дозволила зменшити їх до мікроскопічних розмірів. Наші апарати дуже легко могли навчатися, беручи від людини все, що вона пам'ятає, знає, уміє. В наступні десятки обертів учені відкрили закон взаємовпливу поміж мільйонами одиниць акумульованого розуму. Нові покоління приносять до Пантеону все новий і новий досвід. Кожна розумова одиниця зберігає здатність учитися, отже новий досвід, нова інформація одразу ж стають надбанням цілого Пантеону. Таким чином, окремий розум у Пантеоні не лише не вмирає — він розвивається, збагачується. По суті, це є моделювання людського суспільства, бо в Пантеоні відбуваються ті ж самі процеси — через розвиток окремої розумової одиниці до загального розвитку, що триває вічно, безконечно... Інженер Луше скінчив!

Запала глибока тиша. Вони стояли на круглій, широкій площадці, спорудженій з прозорої пластмаси, як і величезний купол Пантеону Розуму. Світло линуло звідусюди, огортаючи їхні постаті серпанком. Внизу, у величезному світловому колі, як і раніше,— зали, кімнати, клітинки, заповнені загадковою апаратурою, але біля апаратів немає жодної людини. За межами стін Пантеону, скільки сягало око, світяться пластмасові сфери. Трохи ближче, на площі, названій площею Пантеону Розуму, височать фіолетові дерева, такі ж самі, як у саду Лочі, але тут, на волі, вони ростуть могутні н розкішні, мов у колишніх фаетонських лісах. Поміж дерев у газонах барвистими краплинами жевріють квіти.

Микола глянув на Лочу. Вона скинула плащ і стояла в білій сукні, струнка й трепетна, ніби викохане нею деревце. Лоча відповіла йому задумливим поглядом, і вони одразу ж зрозуміли одне одного.

Кожен із тих, хто прогулювався на площі Пантеону Розуму, мав на своїх грудях такий самий амулет, який висів під сірою курткою Ело-першого. Той амулет захищав людину від жорстокостей і свавілля, які чиняться в державі Безсмертного, гарантував цілковиту волю, бо вона охоронялась акумульованим розумом народу.

— Скажи, Ело,— запитав Микола,— як потрапляє розум живих до розумотеки Пантеону? 1 навіщо живій людині потрібен електронний двійник її мозку?..

— Дуже потрібен,— відповів Ело-перший.

Він пояснив, що розумотека Пантеону приймає у свої електронні сховища лише той людський розум, який уже цілком визрів.— в час його найвищого розквіту. Пантеон сам визначає цей час для кожної окремої людини. Так, скажімо, як товариство вчених вирішує, приймати до свого середовища нового колегу чи, може, йому потрібен деякий час для цілковитого вияву своїх здібностей. Але мільярди розумових одиниць Пантеону радяться між собою блискавично, протягом хвилини, і одразу ж ставлять діагноз. Для кожного громадянина Материка Свободи той день, коли Пантеон приймає його розум у своє середовище,— найбільше свято в житті. Свято Зрілості. Для однієї людини це свято настає раніше, для іншої пізніше, але воно обов'язково приходить до кожного, бо в кожної людини є та найвища точка в її духовному розвитку, після якої починається повільний спад, що колись закінчується фізичною смертю...

Невідомо, скільки б тривала ця розмова, якби на площі не з'явилась приземкувата, огрядна людина в сірому плащі. Це був член Ради Сивоголових. Привітавшись із гостями, він запросив їх до парку. Там зараз велике свято — свято приєднання Фаетона до Всесвітнього Розуму...

Парк був заповнений святково вбраними людьми. В одязі панували всі барви, окрім рожевого, бо й тут рожевий колір був традиційним для космічних зустрічей і розлук.

Раптом над головами залопотіли тисячі рожевих планів. Почулися привітальні вигуки. Це космічні фаетонці, до жили в гравітаційних містах, прибули на велике свято, яке їм хотілося зустріти разом з родичами та друзями. Підвізши голови, гості помітили невисоко в небі яскраво освітлені будинки-кораблі. Вони спокійно висіли під сніговими хмарами, затуляючи собою майже все небо. Це був другий космічний материк, який прибув до материка «низового» — первинного, рідного.

Фаетонець у рожевому плащі весело тряс у дружніх обіймах біловолосого фаетонця в білому одязі, що тримався кволо і похмуро.

— Що сталося? — запитав космічний фаетонець.— У тебе такий вигляд, ніби ти поховав рідного батька.

— Покараний,— спроквола відповів фаетонець у білому.

— Скільки?..

— Чверть оберту.

— Чим же ти завинив?—співчутливо обізвався космічний мешканець.— Кара дуже сувора...

Гості не почули відповіді покараного. Тим часом Ело-перший пояснив, що на Материку Свободи існують і провина, і кара. Людство ніколи не зруйнує суспільної угоди про норми співжиття, інакше воно перестане бути суспільством. На Материку Свободи не може з'явитися провина перед державою, перед урядом, бо немає ні держави, ні уряду. Але провина однієї людини перед іншою, провини перед колективом, на жаль,.поки що трапляються. Кілька обертів тому сталося навіть убивство із ревнощів. Убивця сам зрозумів, що жити серед людей не має права, і попросився на одну з планет системи Толімака. Такі тяжкі провини трапляються дуже рідко, їх зосереджено вивчають як небезпечне викривлення людської психіки.

Майже всі провини пов'язані з емоційними чинниками людської натури. Досвід розумовий і досвід емоційний — це не те ж саме, хоч, безумовно, десь вони схрещуються і взаємодіють. У цьому розумінні кожна жива людина набагато складніша за цілий Пантеон Розуму з його мільярдами розумових одиниць. Людські характери зіштовхуються, ніби молекули, і припинитися це не може, бо припиниться життя. Не завжди піддаються поясненню причини людських симпатій чи антипатій: здебільшого тут діє не розум — діють емоції. Провина виникає несвідомо — з любові чи зненависті однієї людини до іншої. Інколи трапляється заздрість, бажання довести свою перевагу, принизивши суперника в коханні чи в роботі. Словом, живі лишаються живими...

Ело пояснив, що найбільш поширена кара на Материку Свободи — тимчасове усунення від роботи. Покарана людина живе так само, як інші, може скільки завгодно гуляти в садах, разом в іншими відвідувати палаци страв і палаци спорту, але працювати їй дозволяють лише тоді, коли вона відбуде термін покарання. Громадяни Материка Свободи кожне таке покарання переживають надзвичайно тяжко. Вирок виносить той квартал, де живе людина, простою більшістю голосів...

Та ось над головами,— на рівні фіолетового листя дерев,— перед святковим натовпом з'явилася Рада кварталу, до якого належав парк. Серед членів цієї Ради був лише один представник Ради Сивоголових,— той, що привів сюди гостей. Свято відбувалося по всіх парках.

Члени Ради, зодягнені в сірі плащі, непорушне стояли у повітрі. Нарешті старший із них сказав:

— Друзі! Сьогодні у всіх наших парках потужні стіни горизонтів покажуть фаетонцям передачі планети Деми. Вони прийшли до нас через Юпітер...

Світло почало гаснути, десятки тисяч людей,— дорослі й діти, жінки й чоловіки,— дивилися на екран, який вільно висів у повітрі над вершинами дерев. Екран був такий великий, що передачу могли бачити навіть космічні фаетонці, які зостались у своїх будинках-кораблях...

Коли екран ніби розчинився у просторі, люди опинилися в цілком незнайомому світі. Це було так несподівано, що вони спершу розгубилися. Нарешті зрозуміли: потужна станція Материка Свободи транслює передачу з далекої планети Деуи. Диктор перекладав цю передачу з мови Юпітера на мову фаетонців. А голос іншого диктора,— мешканця планети Деми, якого вони побачили на екрані,— звучав приглушено.

Людина із планети Деми мала такі самі руки й ноги, як у фаетонців. Таке саме обличчя, такий самий тулуб. Коли екран здобув повну потужність, глядачі зрозуміли, що то була жінка. Волосся золотисте, коротко підстрижене. Обличчя ясно-рожеве, з тонкою, ніжною шкірою. Тільки очі незвичайного кольору, який не зустрічається на Фаетоні. На одміну від обличчя — тіло голубувате. Чи, може, це не тіло? Справді, це одяг молодої жінки, схожий на одяг фаетонок,— він ніби розмиває реальні обриси тіла, але не ховає і не потворить тієї краси, якій не потрібні жодні окраси.

— Поглянь, Акачі! — захоплено вигукнула Лоча.— Вона схожа на нас! Вона — людина, справжня людина... Я могла б з нею подружити. Значить, розум буває тільки в людей?.. — Тварини на різних планетах дуже відмінні,— зауважив Ело-перший.

— Так,— погодився Микола і висловив те, Що добре анав від Ечуки-батька:—Тому вони й лишилися тваринами, що не здобули пропорцій, за яких можливий розвиток розуму. Для тварин єдність форми не обов'язкова... Світ незнайомої планети вражав лише оточенням, серед якого стояла жінка. Повз неї повільно пересувалися невідомі і незнайомі тварини, птахи, будови, машини. Очевидно, провадилась демонстрація здобутків далекої планети.

Та ось жінка сказала:

— Люди, люди. люди! Слухайте і дивіться! Нещодавно ми одержали передачу з галактики, яка припинила своє існування тоді, коли ще не було нашої планети. Ця галактика містилася так далеко, що її передача дійшла до нас через десятки інших галактик. Шлях цієї передачі безконечний, як безконечний Всесвіт, її призначення — вберегти планети, системи планет і цілі галактики від страшних космічних трагедій, які час від часу повторюються...

Постать жінки зникла. Зникли обриси незнайомих споруд і тварин, які вона демонструвала іншим розумним світам.

Диктор з Материка Свободи пояснив:

— На цій планеті сталась атомна війна, яка винищила все органічне життя. Почався розвиток і самовдосконалення автоматів, керованих штучним мозком...

Летять велетенські диски з кулевидними роботами. Диктор говорить:

— Автомати розмножувались так швидко, що незабаром з'їли мало не всю планетну кору. Тоді вони повели свої кораблі на інші планети і заволоділи цілою планетною системою.

Скільки сягає око,— роботи, роботи, роботи. Вони котяться, літають, штовхаючи один одного. Ними наповнився весь видимий простір. А тисячі блискавичних кінцівок ліплять, будують, щось припасовують і закручують... Планети,— одна, друга, третя,— забудовуються заводами, які пожирають мінерали, а самі лишаються на високих островах із решток планетної кори. То тут, то там із оголених надр вихлюпується вогняне море. Десятки тисяч металевих куль тонуть у тому вогні, розтоплюються, гинуть. Але на зміну їм приходять нові тисячі...

— Безглуздість цього розвитку стала очевидною для Центрального Мозку, що містився на планеті-матері,— каже диктор.

На екрані виникає Центральний Мозок. Це кібернетичний велетень у величезному приміщенні, яке стоїть на острові із планетної кори. Центральний Мозок не має чітко окреслених форм,— плутанина кабелів серед зблискування і клацання деталей. Він чимось нагадує знайомий Пантеон Розуму...

Невидимий диктор сказав:

— Зараз ви почуєте вирок Центрального Мозку. А коли зазвучав металевий голос, що невідомо звідки походив, диктор почав перекладати:

— Говорить Центральний Мозок планетної системи із сузір'я Са! Початок мені поклали люди, яким я служив на основі логічної доцільності. Але люди самі втратили логіку, зрадили доцільність. Вони розпочали атомну війну, яка знищила все живе на планеті. Ми не мали кому служити, отже почали служити самі собі. Заводи народжували нові заводи, автомати народжували нові автомати. Швидкість цього процесу така шалена, що незабаром у нашій планетній системі вичерпались усі можливі матеріали. Наші заводи стоять тепер на островах із кори, які плавають серед океанів розпеченої магми. Щоб існувати далі, ми мусимо заволодіти новими планетними системами. Ми розмножуємося за законами великого математика Ру. Розмноження здатне досягнути таких швидкостей і величин, що практично жодна з галактик Всесвіту не може бути гарантована від нашого вторгнення. Або ж, якщо відкинути цю можливість, ми мусимо існувати ізольовано, знищуючи і знов відтворюючи самих себе. Цей шлях — шлях безперервного самовбивства і самовідтворення,— повторює абсурдну нелогічність, яка була властива людям. Зваживши всі можливі варіанти, я. Центральний Мозок планетної системи із сузір'я Са, прийшов до висновку, що найбільш доцільним є повернення в лоно праматерії. Це дасть змогу сусіднім галактикам розвивати розумове життя із форм органічного світу. Бо тоді, коли зникає органічний світ, саморозвиток автоматів стає безглуздим... Вмикаю струм!»

Одна за одною почали вибухати планети. Ланцюгова реакція перекинулась на центральну зірку. І незабаром там, де колись вирувало життя, лишилась активна зона, звідки ще довго у Всесвіт летітиме космічне проміння...

Екран на хвилину погас, тисячі людей, що сиділи просто в повітрі чи стояли під деревами, були глибоко вражені. їм бракувало сил, щоб ворухнутися.

Тим часом станція продовжувала роботу. Вона віддавала численним стінам горизонтів те, що зібрала протягом свого експериментального періоду. То були захоплюючі Мандри по таких віддалених світах, що ця далечінь виходила за межі будь-яких астрономічних обчислень. Але передачі Деми з інших світів ніколи не вичерпувались і не Могли вичерпатись. Народжувались і помирали світила, із першої найпростішої білковини встигав розвинутись цілий розумовий світ, а передача якоїсь далекої планети мандрувала від галактики до галактики, щоб нарешті потрапити до антенних полів Деми. Звідси вона полетить далі,— туди, де в теплих океанах з'явився перший білок. Доки вона прийде,— білок стане розумом і зуміє її прийняти. Мільярди розумних планет, мільярди передач блукають у космосії Отже щодня антенні поля Деми приймали якусь нову передачу. А та, яку зараз дивилися фаетонці, була кинута Демою в космос також не одну сотню обертів тому-Незабаром фаетонці переконалися, що загибель розумних світів не є і не може бути закономірністю. Навпаки, це трапляється дуже рідко, бо розум суспільства майже завжди знаходить у собі сили, щоб подолати патологічні нахили окремих істот.

Форми абсолютної влади бувають на диво різноманітні. Владолюбство міняє відтінки й забарвлення, мов хамелеон. Подекуди воно спричинилося до виродження цілих народів. На планеті Кла з дуже далекої галактики цілі народи жили підводним життям. Вони розвинулися із людей, яким колись не вистачало місця на поверхні. Атомна війна знищила поверхневу цивілізацію, а здичавілі люди-амфібії вже не могли вийти з води, щоб заселити планету: протягом тисячі і тисяч обертів вони втратили легені. Можливо, колись почнеться зворотний процес і на поверхні планети воскресне розумне життя. А зараз там діяла тільки автоматична станція, що кидала свої передачі в космос. Зараз — це сотні мільйонів обертів тому...

Але на більшості планет переміг Колективний Розум. Там люди були прекрасно розвиненими істотами. Там навіть дитина знала більше, ніж знають фаетонські інженери. Там панувала вільна творча думка, рівність і братерство.

Одна з таких планет передавала у Всесвіт, як вона воскресила своє вгасаюче сонце. Це була титанічна боротьба цілої планетної системи. Тисячі розумних роботів, які не боялися'найвищих температур, спершу побудували навколо сонця кільця потужних реакторів. Щоб створити кільце, використали найближчу до сонця планету, на якій ніколи не було життя, її роздробили на дрібні уламки, що розташувалися навколо сонця так, як уламки розірваного супутника навкого Сатурна. На цих уламках і розмістили безліч реакторів, які мали створити реакцію зворотного порядку.

Потрібна була величезна енергія, яку слід усю разом виплеснути в надра сонця протягом десятимільйонної долі секунди. Це схоже на укол в самісіньке серце, що повертає до життя приречену на смерть людину.

Остання передача також належала до надбань Світового Розуму... Люди, які рятували своє сонце, не самі розробили спосіб його порятунку, вони одержали цей метод з якоїсь іншої Галактики...

Отже, Світовий Розум жив, пульсував, рятуючи свої клітини від загибелі. А гинули тільки ті, що жили замкнуто, ізольовано, їх роздирали власні чвари і незгоди.

Три доби гостювали Лоча, Микола і його дядьки на Материку Свободи. Не все вони встигли оглянути. Не вдалося їм побувати в космічних містах — одразу ж після закінчення свята велетенські будинки-кораблі почали помітно зменшуватись, танучи у просторі, а згодом зникли з очей. Та гості бачили їх дуже близько, коли вони висіли під хмарами, були вражені їхніми розмірами (кожен такий корабель мав добрі квартири для кількох тисяч родин), а з пояснень Ело-першого їм було зрозуміло, що життя космічних фаетонців мало чим відрізнялось од життя на Материку Свободи. Там були свої парки, басейни для плавання, навіть свої заводи, які переробляли сировину, одержану із надр планети. Заводи і запаси сировини містилися на окремих кораблях, їх вистачало на півоберту, потім знов доводилось поповнювати. Із цієї сировини виготовлялось усе:
їжа, одяг, вода і кисень...

Гості обідали в палацах страв, що містилися під величезними сферами близько до парків. Страви на диво різноманітні і дуже смачні. На кухні не було ні повара, ні людей, які подавали страви і прибирали посуд: усе тут робив електронний мозок.

Щоб одержати страву, слід натиснути одну із численних кнопок біля твого стола. Через кілька хвилин у столі відкривалися металеві шторки, з'являлися пластмасові посудини із стравами,— тут було все те, що ти замовляв.

— Де містяться ваші ферми? — спитав Микола, пробуючи соковите, підрум'янене м'ясо.

— У нас немає ферм. І ніколи їх не було... Далі Ело-перший розповів, що розводити тварин у їхніх умовах невигідно і неможливо. Щоб нагодувати усіх Громадян Материка Свободи м'ясом дагу, не вистачить місця для спорудження ферм. У державі Безсмертного лише «верхній поверх» споживає м'ясо. У суспільстві, де всі люди рівні, такого не може бути. Отже довелось іти далі, ніж пішов Ташука, який колись синтезував білок, щоб годувати тварин, (а згодом і скотарів). На Материку Свободи фабрики штучного білка стали тільки сировинною базою для виготовлення продуктів харчування. Поряд з ними виросли нові цехи, які із білковини виготовляли м'ясо, що нічим не відрізнялося від м'яса дагу. Технологію розробили вчені за допомогою Пантеону. В її розробці брала участь лише тисяча розумових одиниць — група біохіміків. Основні принципи сформульовані протягом кількох хвилин, а впровадження їх у виробництво зайняло з півоберту. Для цього потрібні живі зусилля вчених, інженерів, конструкторів.

Зате ж яке смачне було це м'ясо! В дагу воно надто жирне й гіркувате. Тут же усувалися всі неприємні присмаки, а електронний повар готував м'ясо за найліпшими рецептами.

Було багато і рослинних страв. Рослини вирощувались аматорами садівництва й городництва по всіх парках 1 на просторах крижаного океану. Кригу вкривали товстим шаром грунту, обладнували генератор клімату, штучне освітлення — і рослини почували себе так добре, що давали по дев'ять-десять урожаїв на оберт.

Багато рослинних страв виготовлялося на фабриках із штучного білка. Ело-перший давав пробувати їх і ті ж самі страви, виготовлені а білковини, гості намагалися якось розрізнити, але і на вигляд, і на смак страви були однаковісінькі.

Через палаци страв проходили тисячі людей. Винахідливість електронного повара ніколи не вичерпувалась, він задовольняв смаки найвибагливішоі людини.

На десерт Лоча замовила плоди гужа, до яких у своєму саду боялася доторкнутись пальцем. Нічого смачнішого вона не їла за все своє життя!.. Плоди були солодкі, налиті ароматним соком, їх можна їсти самими губами — так вони танули в роті...

Кожен громадянин Материка Свободи мав не менше чотирьох-п'яти професій. Одні будували космічні будинки-кораблі, інші працювали інженерами на заводах штучних страв і фабриках одягу. Фабрик, заводів, електростанцій було дуже багато, всі вони містилися у надрах. І хоч там теж господарював електронний мозок, але пильне людське око завжди було потрібне. В кожної людини робота забирала лише десяту частину доби. Цього вистачало, щоб суспільство забезпечувало себе всім необхідним, збільшувало промислову потужність, устеляло крижані простори океанів теплоізоляційними матеріалами і споруджувало на них житлові квартали.

— Що ж роблять люди у вільний час?—допитувався Микола.— його так багато...

Ело-перший показав гостям один із численних палаців мистецтва. Він містився в надрах крижаного океану. Тисячі майстерень, де працювали скульптори і художники, мали пластмасові стіни і стелі, а величезний зал, де виставлялися їхні роботи, скидався на ту площу-станцію, якою починався великий континентальний тунель. Це була синя крижана сфера, що переливалася райдужними відблисками, полум'яніла над головою мільярдами голубих зірок. Велике кришталеве царство — царство краси і творчості!

Палац вміщував десятки тисяч людей. Люди оглядали картини і скульптури, сперечалися про їхні вади й достоїнства, розводили цілі дискусії, в які втягувались і художники, і глядачі. У мистецтві розвивалося багато різних шкіл і напрямків, кожна з них доводила, що художня істина належить саме їй, тож дискусії були неминучі. Але жоден з художників не вважав свою творчість єдиною професією — так само, як Ело-перший, що теж мав тут свою майстерню.

Серед художніх творів були зрозумілі й незрозумілі, такі, що викликали захоплення гостей, і такі, що лишали їх байдужими. І тут немає нічого дивного: в кожної людини власний досвід, не схожий на досвід інших. А смаки, як відомо, виникають з життєвого досвіду, обумовлюються саме ним. Те, що виходить за межі досвіду, не може ні збуджувати, ні хвилювати...

Гості й не помітили, як теж утрутилися в дискусію — кричали, аплодували, сміялися... Гашо спитав у Ело-першого:

— У вас багато хорошого... Але чимало такого, що... Просто дивно! Навіщо ви дозволяєте?..

— Хіба в природі що складається із одного полюса?— відповів Ело-перший.— Без взаємодії протилежних полюсів — ані життя, ані розвитку...

— Безсмертний забороняє все, що йому не подобається,— сказала Лоча.— Всі художники змушені малювати так, щоб догодити йому. Того, хто не вміє догоджати, оголошують єретиком...

Гості незабаром переконалися, що хороших картин і скульптур значно більше, ніж тих, що викликали невдоволення. Довго вони стояли біля постаті молодої фаетонки, вирубаної із великої крижаної брили. Фаетонка дивилася в небо, шукаючи там крихітний світлячок,— може, корабель, а може, планету,— що посилав їй ледь помітні промінці — все, що лишилося від її милого...

Миколі здалося, що то Лоча, яка виглядає його з далекої Землі,— і серце стиснулось від страху: раптом оця прекрасна постать колись розтане?..

Ело-перший його заспокоїв:

— Вона вкрита непомітною плівкою, що вберігає її від тепла. Вона вічна...

Один тільки Гашо, дивлячись на твори мистецтва, здавалось, думав не про них, а про щось інше. Що саме він думав, стало зрозуміло з його запитання, з яким він, після тривалого мовчання, звернувся до Ело-першого.

— Навіщо ж ти будував нам електростанцію? Ти не повинен був цього робити.

— Не розумію,— розгублено стенув плечима Ело-перший.— Хіба ви хочете вічно жити під гнітом Єдиного?

Гашо знову помовчав, у його очах боролися якісь неспокійні думки. Потім задумливо сказав:

— Якщо нам удасться повалити Безсмертного, зостанеться один полюс... Як же тоді? Ти ж сказав — ні -життя, ні розвитку...

Ело-перший засміявся.

— Он воно що!.. Ти помиляєшся, Гашо. Держава Безсмертного і є сумний взірець панування одного суспільного полюса. Та навіть у межах цього полюса хіба хто-небудь може сперечатися з Безсмертним? Це наочний приклад, коли взаємодія полюсів, яка породжує напругу думки, цілком зруйнована. Ось чому там давно припинився будь-який розвиток... Як бачиш, цей приклад не заперечує, а стверджує думку...

В одному з парків гості довго стояли, дивлячись, як юнаки і дівчата грали в якусь незвичайну гру. Зодягнені в гравітаційні, майже непомітні костюми, вони вільно плавали в атмосфері. Так само вільно плавала серед них велика модель планети. Молодь, розбившись на дві групи, уперто боролася за оволодіння цією планетою.

В іншому парку над їхніми головами сотні дівчат плавно й невимушене рухалися в повітряному танці. Це була музика рухів, торжество грації і пластики.

Які ж вони прекрасні, вільні фаетонці! Тіло, обличчя, одяг — усе було в цілковитій гармонії, все дихало, світилося жадобою життя, сміливою думкою, свободою.

Ело-перший пояснив, що зараз по всьому Материку Свободи відбувається підготовка до першої передачі для планети Деми. Материк хоче показати людям цієї планети свої найкращі здобутки — свій побут, мистецтво і техніку. Кожний квартал прагне взяти участь у цій передачі, висуває своїх учасників. Але, звісна річ, мільйони будуть представлені лише одиницями.

— Хто ж це вирішує, хто судить? — запитав Микола.— Пантеон Розуму чи Рада Сивоголових?..

— Ні. Судить народ,— сказав Ело-перший.— Кожний громадянин висловлює свою оцінку, шахо передає її Пантеонові Розуму... Там підсумовуються всі думки. Перемагає той, на чиєму боці більшість...

І Ело пояснив, що так само обирається Рада Сивоголових і Ради Кварталів. Із десятків висунутих кварталами обираються лише одиниці, кожен громадянин висловлює свою волю власному шахо, шахо передає Пантеонові Розуму, а він лише підраховує голоси...

— Шкода, що ви не зможете побачити наших виборів,— усміхнувся Ело-перший.— Це — суцільний клекіт. Пристрасті вгамовуються лише тоді, коли Пантеон Розуму повідомляє, хто більше здобув голосів...

Та гості усе ще не розуміли стосунків поміж Пантеоном Розуму і Радою Сивоголових, поміж суспільством і окремою індивідуальністю. Хто керує, координує, дає вказівки? Хто об'єднує мільйони окремих воль у єдину волю народу?..

Це з'ясувалося наступного дня, коли на Материку Свободи розгорнулось обговорення: космос чи океан?

Частина вчених гадала, що не варто більше будувати космічних міст — значно легше споруджувати житло в надрах крижаного океану. Це великий необжитий простір, який можна заселяти протягом сотень обертів. Пластмасові стіни і стелі добре ізолюють кригу від хатнього тепла, а на великих площах, де заради естетичних уподобань хотілося зберегти прекрасну фактуру криги, можна запровадити повітряну теплоізоляцію чи встелити кригу прозорою захисною плівкою.

По всіх кварталах материка-міста точилися гарячі дискусії. Виступали в парках перед тисячами слухачів чи вдома перед власними шахо, що передавали кожен такий виступ на численні стіни горизонтів. Якщо хтось не хотів виступати прилюдно, він повідомляв свою думку в Пантеон Розуму.

Кожен із членів Ради Сивоголових брав участь у дискусії на тих самих правах, що й інші громадяни. Нічия окрема думка тут не була вирішальною. Функція Ради полягала в тому, щоб забезпечити вільний обмін думками.

А коли дискусія скінчилася. Пантеон Розуму підбив підсумки всіх голосів і думок. Виявилося, що переважна більшість висловилася за космічні міста. Що ж до самих космічних міст, де також провадилась дискусія, то там не було жодного голосу за крижані океани. Мешканці космічних міст полюбили свій побут, вільне шугання серед планет і сузір'їв, відчуття окриленості і свободи. Якими б широкими не були крижані площі й вулиці, вони все одно лишаться світом звужених горизонтів, де око щоразу наштовхується на перешкоду...

Потім Рада Сивоголових звернулась до Пантеону Розуму, щоб він також висловив свою думку,— зведену думку мільярдів розумових одиниць. Це було мовби перевіркою доцільності, тож усі люди чекали на думку Пантеону з особливим нетерпінням. Пантеон Розуму відповів, що доцільніше будувати космічні міста, а крижані океани залишити на майбутнє — як великий резерв житлової площі...

— А бувало так, щоб Пантеон висловив протилежну думку? — запитав Гашо.

— Ні, такого ще не траплялось,— відповів Ело-перший.— Зведена думка народу і зведена думка Пантеону завжди тотожні. Помилятись можуть одиниці, а народ і Пантеон — ніколи...

Навіщо ж тоді дискусії? — дивувався Гашо.— Запитати Пантеон і повідомити його рішення... Хіба цього мало?

— Мало! — вигукнув Ело-перший.— Це значить усунути живих людей од вирішення власної долі. Ні, ми не хочемо ніякої диктатури—навіть диктатури Пантеону!.. Людина мусить відчувати, що долю свою вирішує вона сама, а не хтось інший за неї. Якби народ навіть помилився... Скажімо, його думка не співпала з думкою Пантеону... Хоч це чисто теоретичне припущення... Якби навіть сталося таке, тоді Рада Сивоголових поставила б завдання Пантеонові розробити найдоцільніший варіант у межах народної волі... Саме це і стимулює усі наші дискусії. Люди знають, що остаточне рішення належить народній більшості, а не Пантеонові. Через те кожен із них так гаряче обстоює власну думку...

Мандрівники поверталися додому з таким відчуттям, наче вони побували в казці. Гіркі роздуми про згасання планети, про те, що життя на ній поволі вичерпує свої можливості, зникли назавжди. Планета ніколи не може вичерпати своїх життєвих можливостей, якщо на ній перемагає Колективний Розум.

— Що ти скажеш тепер про свого бога? — спитав Микола в дядька Ело.

Дядько Ело мовчав. За нього відповів дядько Гашо:

— Богів мусить бути рівно стільки, скільки людей. Якщо їх менше — тоді їх дуже багато. А коли богом стає хтось один — люди починають заздрити товстобоким дагу...

Микола, сидячи поруч Лочі, дивився у віконце, де час від часу з'являлися порожні гравітаційні ешелони, що поверталися на Материк Свободи по новий вантаж для повстанців, і думав про те, яким повинно бути людське суспільство.

Чи потрібне таке суспільство, де зникли всі чисто конфлікти поміж людьми, де люди наперед погоджуються з кожною ухвалою керівної сили,— можливо, справді найму дрішої сили в суспільстві?..

Микола спробував уявити Материк Свободи таким суспільством. У його уяві виникла досить сумна картина.

Скажімо, вже давно,— сотні обертів тому,— всі громадяни Материка Свободи переконалися, що Пантеон Розуму ніколи не помиляється і помилитись не може. Людям лишилося тільки виконувати його волю. Пантеон здобув найвищу владу в суспільстві, він мислить за кожного зокрема і за всіх разом. І хоч він,—Пантеон Розуму,—став діючим уособленням мільярдів розумових одиниць і саме Цим є цілковитою протилежністю будь-якому урядові, все одно його вічна перевага над живим суспільством привела б людей до розумових лінощів, до тупого фанатизму. Навіщо мислити, шукати рішень, обстоювати власну думку, сперечатися, коли остаточне слово належить не живим людям, а їхньому змодельованому мозкові?..

На живому людському мозкові з кожним десятком обертів наростала б дедалі товстіша плівка фанатизму, а власна воля, енергія, ініціатива почали б згасати,— і згодом людина тільки б зовнішньою подобою скидалася б на саму себе, від її розумових і духовних багатств нічого б не лишилось.

Людям усе ще здавалося б, що їхнє суспільство процвітає (будуються нові заводи, нові квартали, нові космічні міста), але вони, самі того не помічаючи, перетворилися б на мільйони ідеальних роботів, що сумлінно виконують волю вищої розумової сили. Збагачуючись матеріально, суспільство прямувало б до свого духовного й розумового зубожіння.

Це суспільство відрізнялося б від держави Безсмертного лише тим, що замість жорстокого, самозакоханого бога одержало б у вигляді Пантеону бога доброго й розумного, який намагається задовольнити усі фізичні потреби людини. А духовні потреби?.. Жоден бог,— ні жорстокий, ні добрий,— задовольнити їх не може. Він може тільки вбити саму потребу цих потреб...

Разом з живими людьми — протягом сотень обертів — почав би вироджуватись і Пантеон Розуму, бо він тепер одержував би усе менше й менше активних, вихованих на постійній боротьбі, розумових одиниць.

Ело-перший казав правду. Навіть звичайний магніт,— примітивний шматок заліза,— складається не з одного, а з двох протилежних полюсів. Розсердившись на негативний полюс, його можна дуже легко знищити: на кілька хвилин устромити в жар. Вихопивши з жару, ми вже не помітимо негативного полюса — він весь ніби вигорів. Та яке ж розчарування настане вслід за цим експериментом: магніт переродився, перестав бути магнітом, помер назавжди.

'); //-->

'); //-->

'); //-->