         
 ЗЛОДІЙ 
     
 Дядька затримали чи впіймали   —   
 Дядька в сільраду ескортували.   
 Дядька повчали і докоряли:   
 «Як вам, дядьку, не ай-ай-ай   
 Красти на полі свій урожай!   
 У кого ви крали?   
 Ви крали в себе.   
 Це ж просто сором красти свій труд».   
 Дядько понуро тім'я теребив   
 І смакував махру.   
 Дядько кліпав товстими віями,   
 Важко дивитись в очі ганьби,   
 Важко йому із домашніми мріями   
 Враз осягнуть парадокси доби.   
 «Так воно, так,  —   у кулак кахикав,  —   
 Красти пагано, куди вже гірш».   
 Рвися з горлянки свавільним криком,   
 Мій неслухняний вірш.   
 —   Чому він злодій?   
 З якої речі?   
 Чому він красти пішов своє?   
 Давить той клунок мені на плечі,   
 Сором у серце мені плює.   
 Дядька я вбити зневагою мушу,   
 Тільки у грудях клекоче гроза:   
 Хто обікрав, обскуб його душу,   
 Хто його совісті руки зв'язав?   
 Де вони, ті відгодовані й сірі,   
 Недорікуваті демагоги й брехуни,   
 Що в'язи скрутили дядьковій вірі,   
 Пробираючись у крісла й чини.   
 Їх би за грати! Їх би до суду!   
 Їх би до карцеру за розбій!   
 Доказів мало??? Доказом будуть   
 Лантухи вкрадених вір і надій.     
