### Мар'яна САВКА
# Балада про лови
(із чотирьох сонетів) 1. Ми бавимося в лови . Ніч і біг. Стрибає серце, втоплене в горлянці. Я лань. Я тихо падаю на сніг. Тепер кружляй понаді мною в танці. Я підставляю груди під ножа - Блакитна жилка дрібно затремтіла. Ти тільки не кажи, що я чужа Твоєму духу і твоєму тілу. Я вибираю лови. Хруст підкови. Мовчання. Ніч. Спинився дикий біг. І ти вже мій, без руху і без мови, Без погляду. Кричать з просоння сови, І ти до мене падаєш у сніг. Чи не на те я вибираю лови? 2. Ти вибрав мене. Я змагалась. Я дряпала спину І руки твої невмолимі. Ти вибрав мене. Ти люто мене поборов. І пішов. І покинув. І зорі втішали - минеться, усе промине. Та ні, не минулось. Ти знов повернувся і стріли Приніс на плечі. Я вечерю зварила тобі. Я стала тобі тятивою. І випнулось тіло Заламаним луком. Ми знову зійшлись в боротьбі. Втікали дерева. Волало розгойдане небо. Із вуст наших тьмяних зривалися крики птахів. І очі мої все вдивлялись благанно у тебе. Ти вибрав мене? О, які твої стріли терпкі. Не треба ламати свій лук. Я благаю, не треба. Так солодко ранить. А зорі над нами які... 3. Нас вони не знайдуть. Я підкину у вогнище хмизу. Лиже полум'я наші знеможені зніжені сни. Поміж члоних дерев дим клубочиться мляво і сизо. Ти всміхнувся вві сні. Нас тепер не піймають вони. Я не лань, я не птах. Ти не вовк, не хижак - ми, як діти. Пригортаємось тісно і тихнемо в мареві мрій. Я вогонь стережу, щоб він міг нас до ранку зігріти. Спи, мій князю ясний, спи, знеможений обранцю мій. Завтра, може, на нас ще жахніші готуються лови. Та дарма. Я тебе проведу попри пастки й сильця. Поки сурми різкі не розітнуть це світло ранкове, Поки серце твоє не зірветься на поклик гінця. Я тобі цілуватиму очі й розкрилені брови. Я зцілую повільний світанок із твого лиця. 4. Збиралися тихо і швидко. Вже ранок. Ти знав - Це день наш останній. Ми міцно побрались за руки І рушили в прірву туману. За нами лунав Розбурханий гавкіт. І пострілів здавлені звуки. Ми вибрали лови. А, може, то нас прирекли На втечу всередині пастки? То нащо ж тікати? На наших обличчях духмяні краплини смоли, І ти починаєш з обіймів моїх вислизати. Куди ти? Вже ранок. Я знаю, ми вийдемо, ми Ще матимем сина. О звидки тягар цей у тілі? Ти важко мене до землі приминаєш грудьми. Я хочу тебе обійняти - а руки безсилі. І нас обіймає теман обважнілий крильми. Втікають дерева, такі нерозтрачено-білі.