         
 Грицеві курчата    
       
 Казка    
       
 Жив собі Максим убогий    
 Коло річки, край села.    
 Крім дітей та жінки, в його    
 Тільки курочка була.    
       
 Нанесла вона яєчок.    
 Вже й Великдень ось-ось-ось!    
 Хоч би кожному яєчком    
 Розговітись довелось!    
       
 Та старий Максим міркує:    
 «Поїдяться крашанки,    
 А коли підсипем квочку,    
 Будуть згодом курочки.    
       
 Швидко виростуть курчата,    
 Навесні почнуть нестись,    
 От тоді ми поласуєм!    
 Ласували ж ми колись...»    
       
 «Це не можна, — каже мати., —    
 Не годиться, ні!.. Та як?    
 Щоб без крашанки Великдень?!    
 Любі діти, чи не так?»    
     
 «Правда!» — діти закричали...    
 Згодом мати додала:    
 «Дев'ятнадцять дам під квочку,    
 Десять буде для стола».    
       
 «Хай по-вашому вже буде!» —    
 Каже з усміхом Максим.    
 І пішов собі із хати.    
 Мати вийшла теж за ним,    
       
 На город пішли садити,    
 Та була уже й пора...    
 В хаті ж праця закипіла:    
 Малювала дітвора.    
       
 Писанки на диво вийшли!    
 Гриць слона намалював.    
 Слон звів вгору жовтий хобот    
 І на сині ноги встав.    
       
 Далі взявся за ведмедя.    
 Вуха білими зробив,    
 Тулуб синькою побарвив,    
 Дві ноги почервонив.    
       
 А Маруся жовту жабку    
 Посадила на сучок.    
 В лапку їй встромила мушку,    
 В другу — китицю квіток.    
     
 Далі діти малювали    
 Лева, тигра, борсука,    
 Не забули і овечки,    
 І лисиці, і вовка.    
       
 Дуже гарно у Наталки    
 Вийшов зайчик на лужку,    
 Усміхаючись, підносить    
 Він капусту їжачку.    
       
 А найменшенький, Івасик,    
 Кицьку тільки що кінчив.    
 Що за мила вийшла кицька!    
 Ще і стрічку почепив.    
       
 Гриць скінчив уже й верблюда:    
 Височезний, три горби!    
 Звів він голову угору,    
 Тягне листя із верби.    
       
 Домальовував Івасик,    
 Та вже в хаті аж гуло!    
 Діти плигали, сміялись...    
 Так їм весело було...    
       
 Аж у хату батько й мати...    
 Мати скрикнула: «Ой, жах!    
 Я ж яєць ще не варила...    
 Хто?! Пізнаю по очах!!»    
     
 Як німі, сиділи діти...    
 Та всміхнувсь старий Максим:    
 «Не біда: на тісто підуть!    
 Я й сире яєчко з'їм...    
       
 Так, під квочку дев'ятнадцять    
 З решти будуть писанки.    
 Воно, варені смачніші...    
 Зате маєм малюнки!»    
       
 Так, як сказано, й зробили...    
 Треба йти негайно в хлів!    
 Всі пішли: і батько, й мати,    
 Гриць на місці вже сидів.    
       
 Бідна квочка так зраділа,    
 Мальовничим писанкам,    
 Що, зворушена, й не знала,    
 Що казати діточкам.    
       
 Ось і смеркло. Усі разом    
 Повечеряли й лягли.    
 Та заснути чомусь діти    
 Довго-довго не могли.    
       
 Все їм згадувались звірі,    
 Кожний сам себе питав:    
 Чи не краще, коли б чорним    
 Вуха він намалював?..    
     
 Або чом живіт ведмедю    
 Він зеленим не зробив?..    
 Та голівоньки дитячі    
 Сон на подушки схилив...    
       
 II    
       
 Аж три тижні бідна квочка    
 Пробула на писанках!    
 Коли б глянули на неї,    
 Вас пройняв би просто жах!    
       
 Як вона змарніла, схудла!    
 Самі шкіра й кісточки...    
 Гола... Краще не дивіться    
 Ви на неї, діточки!..    
       
 Тільки серце в неї билось    
 Усе радісніш, сильніш...    
 Залишилось ще посидіть,    
 Почекати тільки ніч!    
       
 І коли почувся вранці    
 У шкарлупу перший стук,    
 Квочка наче підлетіла    
 Після довгих, довгих мук!    
     
 І, щаслива вся, в повітрі    
 Враз спинилася вона...    
 Коли — зирк! Стоїть на спині.    
 Де? У кого? У слона!    
       
 Дійсно: вилупилось першим    
 Чепурненьке слоненя.    
 Не занадто ще велике...    
 Ну, як з доброго коня.    
       
 Далі з ревом, криком-риком    
 Лев вискакує з яйця.    
 Тихо виліз тигр з-а левом,    
 Далі лупиться вівця.    
       
 За верблюдом нявка-кицька,    
 Ось і зайчик, і борсук...    
 Метушаться вовк, лисиця,    
 Вже і жабка: стук та стук!    
       
 Спочатку вжахнулась квочка,    
 Ледве в безвість не втекла!    
 Та отямилася згодом    
 І квоктати почала.    
       
 Гриць усе це чув і бачив,    
 Та не мав чогось страху,    
 Хоч для більшої безпеки    
 Зліз обачно на вільху.    
       
 Квочка стала хвилюватись,    
 Малеч кликати на збір.    
 Сполошилися курчата, —    
 Всім хотілося надвір.    
       
 Перша вийшла з хліву квочка.    
 Через неї плигнув лев,    
 Щось зачув, хвостом замаяв    
 І підняв страшенний рев!    
       
 Все замовкло, заніміло...    
 Наче цілий світ зомлів...    
 Навіть квочка, рідна мати,    
 Аж припала до землі.    
       
 Коли рев скотивсь поволі,    
 Громом в прірвах одлунав,    
 Скочив тигр, роззявив рота    
 І сказав в повітря: «Няв!»    
       
 Далі вибігла лисиця,    
 Вовк, ведмідь, рябий борсук...    
 Жабка плигнула з квітками    
 І найшла на груші сук.    
       
 І верблюд з трьома горбами    
 Вийшов з хліву, подививсь...    
 Щось було не до вподоби,    
 І він, плюнувши, скрививсь.    
       
 За вівцею вибіг зайчик.    
 Міг би легко він втекти.    
 Та кого йому боятись?!    
 Це ж все сестри та брати!    
       
 Без страху підбіг до вовка,    
 На плече йому схиливсь,    
 Але вовк зубами клацнув,    
 І наш зайчик затрусивсь.    
       
 Правда, деяким звіряткам    
 І ніяково було:    
 В того ока не ставало,    
 В інших зайве прибуло.    
       
 Той примушений скакати    
 Був лише на трьох ногах.    
 І дарма четверту ногу    
 Він шукав по всіх кутках.    
       
 Решта всі були здорові,    
 Раді зеленій траві...    
 Тільки слон не вліз у двері    
 І лишився у хліві.    
       
 А вкінці і він виходить    
 З жовтим хоботом у двір...    
 Тупа синіми ногами    
 І вгорі спиняє зір!    
       
 «А що то сидить на гілці?!    
 Мамо, зараз же кажіть!»    
 «Та це. Гриць наш! — каже квочка, —    
 Він ізлізе й побіжить...»    
       
 «Так це він? Зітру на порох!    
 З мене посміха робить?    
 Ноги синькою побарвить?!    
 Жовтий хобот причепить!»    
       
 І трубу свою до Гриця    
 Простягає лютий слон...    
 Крикнув Гриць — і враз... прокинувсь…    
 Був, на щастя, це лиш сон...    
       
 Всі прокинулись від крику...    
 Хто кричав — ніхто не зна...    
 А в хліві куняє квочка...    
 Що то висидить вона?    
       
