|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

Рей Бредбері Марсіанська хроніка | > Далі >> | зміст
ЛИСТОПАД 2005. КРАМНИЦЯ ДОРОЖНІХ РЕЧЕЙ Усе це здавалося дуже далеким, коли власник крамниці дорожніх речей почув уночі по радіо новину. Вона дійшла аж із Землі на звуко-світловому промені. Крамар відчув, яке далеке все це. На Землі мала розпочатися війна. Він вийшов надвір, щоб глянути на небо. Так, вона була там. Земля блищала у вечірньому небі, спускаючись слідом за сонцем у гори. Слова по радіо й ота зелена зірка — то було одне ціле. — Не вірю цьому,— промовив крамар. — Не вірите, тому що ви не там,— озвався отець Перегрій, який затримався в крамниці. — Що ви маєте на увазі, отче? — Коли я був хлопцем,— відповів отець Перегрій,— ми чули про війни в Китаї, але ніколи не вірили в них. Вони були надто далеко від нас. І там гинуло надто багато людей. Це здавалося неможливим. Навіть коли ми бачили кінокартини, ми їм не вірили. Отак воно й зараз. Земля — це Китай. Вона так далеко, що ми в неї не віримо. Вона не' тут. Ви не можете торкнутись її. Ви навіть не можете побачити її. Ви бачите лише зелений вогник. Два мільярди чоловік живуть на тому вогнику? Неймовірно! Війна? Ми не чуємо вибухів. — Почуємо,— сказав крамар.— Я тільки й думаю про всіх отих людей, що мали прибути на Марс цього тижня. Скільки їх там? Тисяч сто з гаком збиралися прилетіти десь протягом наступного місяця. Якщо почнеться війна, то що ж буде з ними? — Гадаю, вони залишаться на Землі. Вони будуть потрібні там. — Ну,—мовив крамар,—тоді мені краще витерти куряву з моїх чемоданів. Я передчуваю, що от-от сюди ринуть покупці. — Ви вважаєте, що всі люди, які живуть зараз на Марсі, повернуться на Землю, коли там справді вибух< не Велика війна, якої ми чекаємо багато років? —— Це здається дивним, отче, але воно так і буде. Гадаю, ми всі повернемося. Я знаю, ми прилетіли сюди, щоб утекти від багатьох речей — політики, атомної бомби, війни, від різних угруповань, які тиснуть на нас, забобонів, законів — це я знаю. Та, незважаючи на це, там наш дім. Підождіть, самі побачите. Коли на Америку впаде перша бомба, тутешні люди замисляться. Вони пробули на Марсі не дуже довго. Два-три роки, не більше. Якби вони прожили тут сорок років, справа стояла б інакше. Але у них там залишились рідні люди й рідні домівки. Що ж до мене, то я більше не вірю в Землю: не можу її навіть уявити як слід. Але я старий. На мене можна не зважати. Я міг би лишитися й тут., — Навряд. — Що ж, ви, мабуть, маєте рацію. Вони стояли на ґанку, дивлячись на зорі. Зрештою отець Перегрій витяг з кишені гроші й подав їх крамареві. — Я оце поміркував і вирішив: дайте-но мені краще нову валізу. Моя надто вже стара.
Рей Бредбері Марсіанська хроніка | > Далі >> | зміст

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-23 14:42:15 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 12:22:54 |