         
 ІРЖАВЕЦЬ   
     
 Наробили колись шведи   
 Великої слави:   
 Утікали з Мазепою   
 В Бендери з Полтави.   
 А за ними й Гордієнко...   
 Нарадила мати,   
 Як пшениченьку пожати,   
 Полтаву достати.   
 Ой пожали б, якби були   
 Одностайне стали   
 Та з Фастовським полковником   
 Гетьмана єднали.   
 Не стриміли б списи в стрісі   
 У Петра у свата.   
 Не втікали б із Хортиці   
 Славні небожата,   
 Не спиняв би їх Прилуцький   
 Полковник поганий...   
 Не плакала б матер божа   
 В Криму за Украйну.   
     
 Як мандрували день і ніч,   
 Як покидали запорожці   
 Великий Луг і матір Січ,   
 Взяли з собою матер божу,   
 А більш нічого не взяли,   
 І в Крим до хана понесли   
 На нове горе-Запорожжя.   
     
 Заступила чорна хмара   
 Та білую хмару.   
 Опанував запорожцем   
 Поганий татарин.   
 Хоч позволив хан на пісках   
 Новим кошем стати,   
 Та заказав запорожцям   
 Церкву будувати.   
 У наметі поставили   
 Образ пресвятої   
 І крадькома молилися...   
 Боже мій з тобою!   
 Мій краю прекрасний, розкішний, багатий!   
 Хто тебе не мучив? Якби розказать   
 Про якого-небудь одного магната   
 Історію-правду, то перелякать   
 Саме б пекло можна. А Данта старого   
 Полупанком нашим можна здивувать.   
 І все то те лихо, все, кажуть, од бога!   
 Чи вже ж йому любо людей мордувать?   
 А надто сердешну мою Україну.   
 Що вона зробила? За що вона гине?   
 За що її діти в кайданах мовчать?   
     
 Розказали б кобзарі нам   
 Про войни і чвари,   
 Про тяжкеє лихоліття...   
 Про лютії кари,   
 Що ляхи нам завдавали —   
 Про все розказали.   
 Що ж діялось по Шведчині! —   
 То й вони злякались,   
 Оніміли з переляку,   
 Сліпі небораки.   
 Отак її воєводи,   
 Петрові собаки,   
 Рвали, гризли... І здалека   
 Запорожці чули,   
 Як дзвонили у Глухові,   
 З гармати ревнули;   
 Як погнали на болото   
 Город будувати.   
 Як плакала за дітками   
 Старенькая мати;   
 Як діточки на Орелі   
 Лінію копали   
 І як у тій Фінляндії   
 В снігу пропадали.   
 Чули, чули запорожці   
 З далекого Криму,   
 Що конає Гетьманщина,   
 Неповинно гине.   
 Чули, чули небожата,   
 Чули, та мовчали.   
 Бо й їм добре на чужині   
 Мурзи завдавали.   
 Мордувались сіромахи,   
 Плакали, і з ними   
 Заплакала матер божа   
 Сльозами святими.   
 Заплакала милосерда,   
 Неначе за сином.   
 І бог зглянувсь на ті сльози,   
 Пречистії сльози!   
 Побив Петра, побив ката   
 На наглій дорозі.   
 Вернулися запорожці,   
 Принесли з собою   
 В Гетьманщину той чудовий   
 Образ пресвятої.   
 Поставили в Іржавиці   
 В мурованім храмі.   
 Отам вона й досі плаче   
 Та за козаками.   
     
 [Орська кріпость 1847] — [Москва] 14 березня [1858]   
   
