Free Web site hosting - Freeservers.com

N ОВА D ОБА

Еллері Квін
Світильник божий
ПОВІСТЬ

1 | 2 | 3 | 4 | 5

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Серед лісу знову стояв Чорний дім. І це не був привид. і не складалося враження, що цей міцний, потемнілий від часу будинок розпростував крила й злітав у космічний простір. Він нерухомо стояв на своєму місці.

Вони побачили Чорний дім, як тільки звернули із засніженої дороги на проїзд. Темна маса будинку в ясному місячному сяйві була доказом того, що в світі реальних речей ніяких змін не сталося.

У Торна й дівчини відібрало мову. Вони були, здавалося, більше вражені тепер, коли Чорний дім з'явився знову, ніж тоді, коли він зник.

Еллері зупинив машину, вискочив на проїзд і, давній знак тим, хто їх супроводжував, поспішив до Білого дому. Його вікна були освітлені зсередини гасовою лампою та полум'ям у каміні. Намагаючись не відставати від Еллері, до будинку побігли детективи з поліційної машини; вслід ча ними рушили приголомшені Торн і Еліс.

Еллері рвучко відчинив двері. З того, як він стискав у руці револьвер, було видно, що в барабані знову е патрони.

— Ще раз вітаю вас! — голосно сказав Еллері й рішуче ступив до вітальні. Я не примара. Я — син інспектора Квіна, власною персоною. Для вас, певно, Немезіда. Доброго вам вечора! Не бачу привітної усмішки, містере Райнак!

Товстун завмер, не донісши до рота склянку з віскі. Рум'янець помалу сходив з його обвислих щік, і вони на очах сіріли. В кутку скімлила місіс Райнак, тупо дивилася місіс Фелл. Лише Нік Кейт не виявляв великого подиву. Він стояв біля вікна, закутавшись по вуха шарфом. На його обличчі було розчарування, захоплення і, хоч як це дивно, полегкість водночас.

— Причиніть двері! — наказав Еллері.

Детективи мовчки розійшлися по кімнаті. Еліс, напружено дивлячись зляканими очима на Райнака, непевно підійшла до стільця й сіла. Різкої стукнула віконна рама. Один з детективів кинувся туди, де щойно стояв Кейт, але гой уже швидко, мов дикий олень, мчав по снігу до лісу.

— Не дайте йому втекти! -- крикнув Еллері

Три детективи, тримаючи напоготові зброю, зникли вслід за велетом у вікні. Знадвору долинули постріли.

Еллері підійшов до каміна й простяг над вогнем руки. Райнак повільно, дуже повільно сів у крісло. Торн теж опустився на стілець і обхопив руками голову.

Еллері відвернувся від каміна й сказав до офіцера поліції:

— Я розповів вам цілком досить, аби ви зрозуміли, що сталося тут після нашого приїзду.

Кремезний чоловік в уніформі коротко кивнув головок).

— Учора ввечері, — по-змовницькому підморгнув Торнові Еллері я казав вам, що вперше в своїй кар'єрі вдячний за допомогу... А вам, усім, хто причетний до цього незвичайного злочину, теж можу сказати, що коли б не було на небі бога, ваша змова відібрати спадщину в Еліс Мейх'ю увінчалася б успіхом

— Ви мене розчарували, -- озвався товстун із свого глибокого) крісла.

— Мені це дуже прикро. — Еллері з усмішкою глянув на нього. Дозвольте дати вам, скептику, пояснення. Коли кілька днів тому містер Торн, міс Мейх'ю і я приїхали сюди, було вже надвечір Нагорі, в кімнаті, яку ви так дбайливо для мене приготували, я виглянув у вікно. Заходило сонце Нічого особливого в тому не було. Захід сонця, звичайний собі захід сонця. Повсякденне явище, що цікавить лише поетів, метеорологів та астрономів Але цього разу сонце вперше мало істотне значення для того, хто прагнув дійти до суті... Воно розганяло темряву й було воістину... божим світильником.

Бачте, моя кімната й кімната міс Мейх'ю виходили вікнами в різні боки. Якщо я із свого вікна бачив захід сонця, значить, воно виходило на захід, а вікно кімнати міс Еліс, природно,- на схід Поки що все гаразд. Того вечора ми поговорили й розійшлися. Другого ранку я прокинувсь о сьомій, коли сонце тільки-тільки зійшло. І що ж я побачив? У моє вікно світило сонце!

У каміні засичали дрова. Кремезний офіцер у синій уніформі неспокійно засовався на стільці.

— Розумієте,— вів далі Еллері,— з вікна своєї кімнати я бгічив і захід, і схід сонця.

Райнак похмуро подивився на Еллері. Його товсті щоки знову порожевіли. Рухом, схожим на привітання, він підніс до рота склянку й випив її до дна.

Еллері розповідав далі:

— Я не відразу збагнув, яке важливе значення має цс загадкове явище. Але згодом, повернувшись до нього у думці, я невиразно відчув, іцо доля, космос чи бог—називайте це як завгодно—дають мені нагоду зрозуміти, здавалося б, незбагненний феномен Чорного дому, який уночі зник з лиця землі.

— О боже! — простогнав Торн.

— Але я ще не був до кінця певний. Щоб дійти остаточного висновку, мені потрібен був від небес ще один доказ. А тому, оскільки падав сніг і сонце не могло пробитися крізь густу завісу, я чекав. Я чекав, поки перестане сніг і знову засяє сонце. — Він зітхнув. — І коли воно нарешті засяяло, в мене не залишилося жодного сумніву. Сонце світило у вікно міс Мейх'ю. Того дня, коли ми приїхали, це вікно виходило на схід, але тепер я був у кімнаті міс Мейх'ю майже надвечір. А сонце заходило.

— Боже мій! — знову вихопилось у Торна. Нічого іншого він, здавалося, сказати не міг.

— Отже, її кімната виходила на захід. Як вона могла виходити на захід, коли в день нашого приїзду виходила на схід? Зупинилося сонце? Перевернувся світ? Чи було якесь інше пояснення — таке, що своєю простотою вражало уяву?

— Квіне,—почав був Торн,— та це ж...

— Зачекайте,— зупинив його Еллері. — Дайте мені закінчити. Єдиний логічний висновок, що не суперечив законам природи, був такий- хоча будинок і кімнати, де ми жили, здавалися тими самими, які ми побачили в день приїзду, це був не той будинок і не ті кімнати. Якщо, звісно, ця міцна споруда разом з фундаментом не була повернута на сто вісімдесят градусів, мов дитяча іграшка на паличці. Але така думка—абсурд. Отже, це був інший будинок. Він був схожий на перший як знадвору, так і всередині, у ньому були такі самі меблі, килими, прикраси, але... це був не той самий будинок. Це був інший будинок, схожий на перший у всіх деталях, крім однієї: його положення щодо сонця.

Знадвору долинули приглушені вітром голоси детективів. Наздогнати Кейта їм не пощастило. Місяць кидав на землю холодне світло.

— Таким чином,— провадив Еллері,-- все стає на свої місця. Білий дім був не той будинок, у якому ми ночували першу ніч. Це був його двійник, і він займав інше положення щодо сонця, а тому й Чорний дім нікуди не зникав. Він залишався там, де стояв завжди. Зник не Чорний дім, а ми. Першої ж ночі нас перевезли на нове місце, де кругом був такий самий ліс, проїзд, гараж і розбита дорога. Було все. Але там, де мав стояти Чорний дім, лише білів засніжений прямокутник.

Поки ми спали, нас перевезли до двійника Білого дому. Перевезли нас, наші речі, портрет матері міс Мейх'ю, навіть скалки карафки від бренді, розбитої напередодні в першому будинку під час добре підготовленої й талановито виконаної сцени. Були вийняті замки з дверей... Було зроблено все, щоб зберегти ілюзію, нібито ми прокинулися вранці в тому самому будинку, в якому звечора лягли спати.

— Дурне базікання! —кинув, усміхнувшись. Райнак. Нісенітниця, маячня хворого.

— Все йшло чудово,—пустивши повз вуха його слова провадив Еллері План був прекрасний, відчувалася рука великого майстра. Було створено бездоганний ланцюг переконливих доказів. Нас усіх перевезли вночі - очевидно, коли ми були непритомні. Я пригадую ті два ковтки, після яких і в мене, і в Торна вранці був неприємний присмак на язиці й розколювалась від болю голена. Містер Райнак сам приготував заздалегідь напої і підмішав у них наркоики Адже він — лікар, усе дуже просто.

Кинувши швидкий погляд на кремезного чоловіка в синій уніформі, товсун весело стенув плечима. Обличчя в офіцера залишалось незворушним.

— Чи сам зробив усе те містер Райнак? - поставив запитання Еллері. Ні, це неможливо. За ті кілька годин, які він мав, сам він не встиг би... полагодити Торнову машину, перевезти нас:, наш одяг і наші речі з Білого дому до його двійника, знову вивести з ладу Торнову машину, покласти нас у ліжка, розвішати наш одяг так, як ми розвішали його перед сном, перевезти портрет, скалки кришталевої карафки, можливо, й деякі дрібниці та прикраси, яких бракувало в другому будинку, і таке інше. Немала робота, навіть якщо значну її частину було виконано ще до нашого приїзду. Немає сумніву, це було діло рук цілої групи співучасників. До неї належали псі, хто жив у будинку, крім хіба місіс Фелл— вона в такому стані не дуже розуміла, що діється. Очі в Еллері горіли. — Отже, я запевняю, що всі, в тім числі й молодий містер Кейт, який завбачливо втік, брали участь у змові, щоб перешкодити законній спадкоємиці Сільвестра Мейх'ю заволодіти будинком, де сховане бага їство.

Доктор Райнак ввічливо прокашлявся і, мов жирний тюлень, сплеснув у долоні.

— Надзвичайно цікаво, Квіне! Надзвичайно! Вже й не пригадую, коли я чув таку захопливу вигадку. А з другого боку, хоч я й ціную вашу дотепність, у вашій казочці є один натяк, іцо не може не викликати мого обурення. Він повернувся до офіцера. — Ви, звісно ж, не вірите в цю нісенітну вигадку?... Гадаю, містер Квін від шоку трохи з'їхав з глузду..

— Це вам не до лиця, містере Райнак, .зауважив Г.ллері. Те, що ми сидимо тепер тут, підтверджує мої слова.

— Доведеться вам пояснити,- озвався офіцер, який, здавалося, не міг нічого збагнути.

— Я хочу сказати, що тепер ми сидимо в першому Білому домі. Хто, як не я, привів вас сюди? І я можу повести вас до двійника Білого дому, бо знаю, в чому полягає облуда. Між іншим, усі ці люди повернулися сюди з будинку-двійника. Він своє призначення виконав і більше їм не потрібний

Для облуди використано географічне положення будинків. Мені пригадалося, що дорога, якою ми сюди їхали, вигинається нескінченною плавною дугою. Від цієї дороги відходять два проїзди - між ними миль шість. А дорога робить велику криву і... замикається на собі, описуючи ніби цифру дев'ять. Отже, відстань між будинками по дорозі близько шести милі.. а по прямій - не більше однієї милі.

Того дня, коли прибула «Коронія» і містер Райнак ні:! сюди "Горна, міс Мейх'ю і мене, він свідомо проминув майже непомітний проїзд до будинку-двійника, так щоб ми не звернули на нього уваги.

Машину Торна вивели з ладу для того, щоб позбавити його змоги їздити самому. Адже водій завжди помічає дорогою те, на що пасажир узагалі не зважає. Обидва рази, коли Торн приїздив до Мейх'ю, Кейт зустрічав його з однією метою: відвернути його увагу від дороги. А нас трьох першого дня привіз сюди містер Райнак. Сьогодні ввечері мені дозволили поїхати, сподіваючись, що назад я не повертатимусь, а ще тому, що ми були в будинку-двійнику, який стоїть по дорозі ближче до шосе, ніж перший Крім того, вони .знали, що в такій досить короткій поїздці підозра в нас не прокинеться.

— Навіть якщо все це так, містере Квін, озвався полісмен, то я не розумію, чого всі ці люди домагались? Не могли ж вони сподіватися, що ви взагалі не викриєте цей обман!

— Це правда,— погодився Еллері. - Але не забувайте, що, спіймавши нас на гачок, вони намагалися заволодіти багате твом Сільвесгра Мейх'ю і зникнути. Весь обман був потрібен, щоб вигадати чиє. без перешкод обшукати Чорний дім і знайти золото, навіть якби для цього довелося зрівняти будинок із землею. Це ж ясно. Я не маю сумніву, що в сусідньому будинку цілим залишився, мов після погрому, тільки каркас. Саме того Райнак і Кейт час від часу й зникали. Поки справді надприродне явище тримало нас у Білому домі-двійникові, вони по черзі, довбаючи камінець за камінцем, гарячкове шукали в Чорному домі золото. Ось чому хтось—може, й присутній тут вельмишановний містер Райнак - вислизнув із будинку вслід за вами, Торне, і вдарив мене по голові, коли я необачно спробував був піти по сліду, залишеному на снігу Кейтсом. Не можна було допускати, щоб я дійшов до... до того місця, де стояв і Чорний дім, і Білий дім, у якому ми лягли спати першої ночі після приїзду. Бо тоді н розгадав би таємницю.

— А золото вони знайшли? — запитав Торн

— На мою думку, знайшли й переховали.

— Але ж ми не... — вихопилось у місіс Райнак. Герберте, я ж тобі казала не...

— Ідіотка! — гарикнув товстун.

Жінка сіпнулася, немов він дав їй ляпаса.

— Якщо ви не знайшли здобич, то чому ж дозволили їм сьогодні поіхати? — грубо запитав у Райнака офіцер.

Той, не відповідаючи, схопив склянку й жадібно випив.

— Гадаю, я можу відповісти на це запитання,-- замислено промовив Еллері.—3 багатьох причин це—найдивовижніша річ у всій таємниці, до того ж найжорстокіша й найменш простима. Все інше порівняно з нею дитячі забавки. Це стосується міс Мейх'ю і... вбивства.

— Вбивства? — насторожився полісмен.

— Стосується мене? — збентежено промовила Еліс. Еллері запалив сигарету й звернувся до полісмена:

— Приїхавши сюди, Еліс Мейх'ю першого ж дня пішла разом з нами до Чорного дому. Там у батьковій спальні вона натрапила на давній дівочий портрет своєї покійної матері. Бачу, тут його немає — отже, він усе ще в Білому домі-двійникові. Еліс кинулася до портрета, мов голодний китайський біженець до чашки рису. Вона сказала, що має лише одну материну фотокартку, та й ту поганої якості, а тому дуже зраділа такій несподіваній знахідці. Еліс узяла портрет, принесла до Білого дому й поставила його на каміні -- па оцьому каміні.

Полісмен насупив брови. Еліс сиділа нерухомо. Мовчав здивований Торн.

Еллері затягся сигаретою й розповідав далі:

— Та коли сьогодні Еліс Мейх'ю, рятуючись утечею, назавжди залишала з нами Білий дім, вона не взяла з собою материного портрета — дорогої згадки, від якої була в захваті першого дня. Не помітити портрета, скажімо, від хвилювання, вона не могла, бо за хвилину до від'їзду поклала на камін, поруч із портретом, свою сумочку, але, забираючи її, на портрет навіть не глянула. А в Еліс же, як вона сама висловилась, немає нічого дорожчого. Коли вона взяла портрет першого дня, то, безперечно, мала б узяти його й останнього дня.

— Бога ради, Квіне, що ви таке кажете?! — вигукнув Торн. Суворо дивлячись на дівчину, яка сиділа, затамувавши подих, Еллері різко промовив:

— Я кажу, що інший був не тільки будинок, інша була й жінка. Я кажу, ідо перед нами не Еліс Мейх'ю.

Всі мовчали, навіть полісмен. Він лише переступив з ноги на ногу. Нарешті дівчина звела очі.

— Я все передбачила,— зітхнувши, мовила вона зовсім не хрипким голосом. — І все йшло так добре... '

— О, ви ошукали мене дуже спритно, озвався Еллері. Чого варта тільки ота сценка в спальні минулої ночі!.. Тепер я знаю, що там діялося. Опівночі шановний містер Райнак непомітно зайшов до вашої кімнати, щоб розповісти вам про наслідки пошуків у Чорному домі. Мабуть, він хотів також, щоб ви будь-що вмовили мене й Торна негайно поїхати. Я випадково проходив коридором біля вашої кімнати, спіткнувся об килим і, заточившись, ударився в стіну. Не знаючи, хто це і що в непроханого гостя на думці, ви обоє зіграли дуже талановито... Справжні актори! Ви обоє могли б досягти успіхів у театрі.

Товстун заплющив очі й, здавалося, спав.

— І досягли, містере Квін! — з викликом заявила дівчина. - - Я сім років працювала в театрі.

— Ви дияволи. Обоє. З погляду психології, це був задум лихого генія. Ви розуміли, що Еліс Мейх'ю в Америці ніхто не знає, а побачивши її фотографії, звернули увагу на те, що ви з нею схожі. Ви знали також, що міс Мейх'ю в нашому з Торном товаристві пробуде лише кілька годин, до того ж у темному автомобілі.

— Боже мій! — простогнав Тори, з жахом дивлячись на дівчину.

— Еліс Мейх'ю,— підвищив голос Еллері,— увійшла в цей будинок, і місіс Райнак одразу відвела її нагору. Більше' ми англійської дівчини Еліс Мейх'ю не бачили. До вітальні зійшли ви. Ви уникали потрапляти на очі Торнові всі шість попередніх днів, щоб він навіть гадки не мав про ваше існування. Тори привіз сюди фотографії та листи Еліс Мейх'ю, в яких вона до подробиць описала своє життя. І тоді саме вам, мабуть, спало на думку видати себе за неї в очах двох чоловіків, для котрих Еліс — узагалі чужа людина Коли ви з'явились до столу першого вечора, мені здалось, наче ви якась інша. Та це, вирішив я, через те, що мені ще не доводилось бачити вас підфарбованою і без капелюшка м пальта. Певна річ, чим частіше я вас потім бачив, тим більше забував, яка на вигляд справжня Еліс Мейх'ю, а тому мимоволі все дужче переконувався, що ви й є Еліс. Ви знайшли хитрий спосіб приховати неминучу різницю між своїм голосом і голосом Еліс: просто вибачилися за кашель і пояснили хрипоту тим, що застудилися в машині, коли довго їхали від пристані. Небезпеку для вас тепер становила тільки зустріч з місіс Фелл, і коли ми вперше її побачили, вона дала нам відповідь на загадку, прийнявши вас за свою дочку Олівію. Нічого дивного, тому що ви й є Олінія.

Райнак байдужно попивав маленькими ковтками бренді. Він дивився своїми невеличкими очицями кудись у простір. Тупо витріщившись не» дівчину, сиділа стара місіс Фелл.

— Ви передбачили навіть цю небезпеку, провадив Еллері Квін, примусивши містера Райнака заздалегідь розповісти нам баєчку про «манію» місіс Фелл та «загибель» Олівії Фелл у автомобільній катастрофі кілька років тому. Чудово! Навіть більше, ви ввели в оману це нещасне хворе створіння й тим, що змінили голос та зачіску. Гадаю, зачіску ви зробили собі після того, як місіс Райнак привела нагору справжню Еліс Мейх'ю і перед вами з'явилася жива модель. Все це могло б зворушити мене до сліз, якби не одна важлива обставина.

— Ви такий розумний, аж страх бере! - холодно промовила Олівія Фелл. -Що ви там іще вигадали?

Еклері підійшов до неї і поклав їй на плече руку.

— Еліс Мейх'ю зникла, а ви зайняли її місце Навіщо ви це зробили? Є два можливі мотиви: перший - примусити Торна й мене якнайшвидше покинути «небезпечну зону» і тримати нас осторонь, «підмовляючись» від багатства, або й узагалі звільнити нас від турботи про нього. Це підтверджують ваші неодноразові наполегливі прохання забрати вас звідси. Другий мотив куди важливіший, ніж перший: якщо ваші спільники не знайдуть золото відразу, то ви в наших очах як Еліс Мейх'ю — на правах спадкоємиці могли б розпорядитися будинком на власний розсуд, і золото, хоч би коли його знайшли, однаково належало б вам і вашим спільникам.

Отже, справжня Еліс Мейх'ю зникла. Але щоб ви, самозванка, заволоділи згідно із законом спадщиною, а потім, користуючись нею, зажили собі на втіху, треба було, щоб справжня Еліс Мейх'ю зникла назавжди. Вам треба було, щоб вона вмерла. Ось чому, Торне,- звернувся Еллері до адвоката, міцніше стискуючи дівчині плече,— я казав, що сьогодні ми повинні знайти не лише будинок. Еліс Мейх'ю вбито.

Надворі почулися три схвильовані короткі вигуки, і знову все затихло.

— Убив її той,— вів далі Еллері, - кого не було в будинку, коли першого вечора ця самозванка зійшла вниз. Убив її Ніколас Кейі. Найманий убивця. А решта — співучасники цього вбивства.

— Він не вбивця! — озвався від вікна жіночий голос Усі повернули в той бік голови й завмерли. За вікном стояли три детективи. Поруч із ними було видно ще дві постаті чоловічу й жіночу

— Він не вбивця! — знову вигукнула жінка. - Це воли хотіли, щоб Нік став убивцею. А він потай від них зберіг мені життя... Любий Нік!

Обличчя в місіс Фелл, Олівії Фелл, місіс Райнак і огрядного лікаря посіріли Поруч із Кейтом стояла Еліс Мейх'ю. Лише в загальних рисах вона була схожа на ту дівчину, що сиділа біля каміна. Тепер, порівнявши їх, можна було легко добачити різницю. Вигляд у Еліс був стомлений, але' щасливий Вона тримала Кейта за руку, як свою власність. А хлопець ніяково всміхався.

Ukrainian banner network