         
     
 ЛІТНІЙ РАНОК   
     
 Джмелі спросоння — буц! —    
 лобами!    
 Попадали, ревуть в траві.    
 І задзвонили над джмелями    
 Дзвінки-дзвіночки лісові.    
     
 Повільне сонце на тумані    
 До проса випливло з води,    
 Де на пташинім щебетанні    
 Тинявся малино́вий дим.    
     
 Лиш сонях спав, хоча й не мусив,    
 І ось за те, аби він знав,    
 Важкий ячмінь медовим вусом    
 Бджолу за лапку лоскотав.    
     
 У картузах із парусини    
 Комбайн комбайнові гукав:    
 — То що ж косить?    
 Воно — все синє!    
 Де льон? Де небо? Де ріка?    
