         
 * * *   
 Зацвіла в долині   
 Червона калина,   
 Ніби засміялась   
 Дівчина-дитина.   
 Любо, любо стало,   
 Пташечка зраділа   
 І защебетала.   
 Почула дівчина   
 І в білій свитині   
 З біленької хати   
 Вийшла погуляти   
 У гай на долину.   
 І вийшов до неї   
 З зеленого гаю   
 Козак молоденький;   
 Цілує, вітає,   
 І йдуть по долині,   
 І йдучи співають.   
 Як діточок двоє,   
 Під тую калину   
 Прийшли, посідали   
 І поцілувались.   
 Якого ж ми раю   
 У бога благаєм?   
 Рай у серце лізе,   
 А ми в церкву лізеї   
 Заплющивши очі, —   
 Такого не хочем.   
 Сказав би я правду   
 Та що з неї буде?   
 Самому завадить,   
 А попам та людям   
 Однаково буде.   
     
 [Кос-Арал 1849]   
   
