         
 ГАННА ЙВАНІВНА   
     
 Я пам'ятаю вчительку мою,   
 просту, і скромну, і завжди спокійну.   
 Вона любила школярів сім'ю,   
 Як ми її, задуману і мрійну.   
 Як мати, Ганна Иванівна була,   
 вона із нас не лаяла нікого.   
 Завжди усмішка лагідна цвіла   
 їй на вустах. Турботи і тривоги   
 вона сприймала в спокої своїм   
 так мужньо й твердо. Наче рідний дім,   
 для нас була сільська далека школа.   
 Я не забуду вчительку ніколи,   
 яку любив всім серденьком малим.   
 Завжди привітна, тиха й ясночола,   
 вона нічим не силувала нас,   
 але при ній такий був тихий клас,   
 як сад без вітру. З нами часто в поле   
 вона ходила й вчила нас любить   
 свій рідний край, як сонце, як блакить,   
 як всю природу: знать, як звуться квіти,   
 не драть гніздечок і не мучить птиць.   
 Цвіли далекі спалахи зірниць,   
 і перла рос на скошенеє жито   
 вже сіяв вечір... Вчителько моя,   
 хіба забуть тебе в ці дні я можу!   
 В душі моїй твій тихий зір сія   
 привітом дальнім. В серці, наче рожу,   
 про тебе пам'ять пісня зберегла.   
 Для мене матір'ю ти другою була.   
     
 1949   
   
