         
 МАЗЕПА   
 Поема   
     
 (Скорочено)   
     
 Вступ   
     
 Навколо радощів так мало...   
 Який у чорта «днів бадьор»,   
 Коли ми крила поламали   
 У леті марному до зорь.   
 І гнів, і муку неозору   
 Співаю я в ці дні журби,   
 Коли лакеї йдуть угору   
 Й мовчать раби...   
 Німій, одуреній, забитій,   
 Невже не встать тобі від ран?   
 Москві та Жечі Посполитій   
 Колись жбурнув тебе Богдан.   
 А потім хтів тобі Мазепа   
 Від серця щирого добра...   
 Його ж ти зрадила і степом   
 Пішла рабинею Петра.   
 Хіба не жах: своєї зброї   
 Не маєш ти в ці скорбні дні  .  ..   
 У тебе так: два-три герої,   
 А решта — велетні дурні.   
 У тебе так: все безголів'я,   
 Що на багно кричить: «Блакить!»   
 Якби я міг, якби зумів я   
 Тебе, Вкраїно, воскресить...   
 Твої шляхи — відчай і камінь,   
 Така прекрасна й, мов на гріх,   
 Ти плодиш землю байстрюками —   
 Багном і гноєм для других.   
 У голові твоїй — макуха:   
 Хіба ж ти можеш жить сама,   
 Російсько-польська потаскуха,   
 Малоросійськая тюрма.   
 Веди ж, безумна, до загину   
 Мене на розстріли і жугь...   
 Ах, я люблю тебе, Вкраїно,   
 І сам не знаю, що кажу.   
 Я ж син твій, син, що йшов за тебе   
 На смерть і реготи не раз,   
 Той, що прокляв і Бога й небо,   
 Аби тобі був слушний час.   
 Я йшов кривавими житами   
 І знов піду, де гул і мла,   
 Лиш одного я хочу, мамо,   
 Щоб ти щасливою була.   
     
 (...)   
     
 XI   
     
 Мазепа — писар курінний,   
 Юнак лукавий і хоробрий.   
 Його життя розширив обрій   
 З життям безперестанний бій,   
 Щоб знявсь він птахом до зірок.   
 Та жаль, в   Сі  чі нема жінок.   
 Вперед! Любов'ю я горю,   
 Любов'ю до свого героя   
 І до народу, чий він син,   
 Чия в бою не схибить зброя.   
 Я ж українець, як і він.   
     
 ..................................................   
     
 І син донецького я степу,   
 Що розірвав потали гать,   
 Я серцем хочу показать   
 Страшну трагедію Мазепи,   
 І в ній     в той час страшний незгоди   
 Трагедію мого народ  у  :   
 Мазепа не осяг висот,   
 Куди ведуть життя ідеї...   
 В години зради і негод   
 Його прогнало лихо злеє   
 З землі омріяних свобод,   
 Як Богом обраний народ   
 Прогнав в легенді Моїсея.   
 Любив Вкраїну він душею   
 І зрадником не був для неї.   
 А Карл Дванадцятий?! Це — так,   
 Як Вашингтонові французи   
 Допомагали. Аж ніяк   
 Це, мій товаришу і брате,   
 Не можна зрадою назвати.   
 І хай упав він в боротьбі   
 На злі, скривавлені дороги...   
 Цар православіє собі   
 Взяв за союзника страшного.   
 Церкви Мазепа будував,   
 А цар із дзвонів лив гармати,—   
 І цим, товаришу і брате,   
 Хребет Мазепі поламав.   
 І красеня зів'яли брови   
 Разом із серцем у Молдові.   
 Він серцем біль народу чув,   
 Що вдаль дивився крізь багнети.   
 І єзуїтом він не був,—   
 Це тільки вигадка поета.   
 І кров стікала на ріллю,   
 Стискалось коло вужче й вужче...   
 О Пушкін, я тебе люблю,   
 Та істину люблю ще дужче!   
     
 .........................................................   
     
 Чого ж Мазепа не розбив   
 І не злетів він до висот?..   
 Бо не пішов за ним народ   
 Шляхом і радості й надії.   
 Не зрозумів його він мрії...   
 Та й як він зрозуміти міг   
 На перехресті злих доріг,   
 Під ураганами негод!..   
 Бо помиляється й народ,   
 І гнеться, як від бур лозина,   
 Та не ламається з негод.   
 Прости мене, моя Вкраїно!   
 Тобі молюсь... Мене прости!   
 Мене ж бо породила ти,   
 Мені дала ти карі очі,   
 Й я бути виродком не хочу.   
 Ти у кривавих злих вітрах   
 Ішла, не маючи кордонів,   
 В глухих оголених степах   
 На люту радість царських     тронів,   
 Не так, як Венгрія. В горах   
 Була її відпорна сила,   
 Хоч тьма і Венгрію давила,   
 Хоч предком був її Атілла.   
 Не досягли ми тих висот,   
 Що сяють іншим в морі слави...   
 Бо помиляється й народ,   
 Коли немає ще держави.   
     
 Неначе збите градом жито,   
 Були ми серед чорних піль...   
 Бо не могли іще робити   
 Централізованих зусиль,   
 Не панували в власній хаті,   
 Програвши з долею двобій,   
 Як росіяни в дні прокляті,   
 Коли Їх полонив Батий.   
     
 В нас Академія була   
 У той далекий, дальній час,   
 Коли культура в нас цвіла,   
 І навіть німці вчились в нас.   
 А Мати-Січ  !   Ядро звитяг  !   
 Іще Вольтер писав про неї,   
 Про малиновий слави стяг,   
 Що гордо маяв над землею,   
 Аж від Дунаю по Сиваш,   
 Щоб нам в віках не знать загину   
 І славив нашу Україну   
 Сам Сагайдак — Суворов наш.   
 Хіба це викреслиш? О ніі   
 Це — серце вирвати із болем   
 Із грудей власних, що гудуть   
 Од бур чуття... Ні, не забуть   
 Нам Войнаровського ніколи!   
 В Сибіру згас він, одстраждав   
 Під плач тайги і рев негоди...   
 Його Рилєєв оспівав,   
 Безсмертний син свого народу.   
 Судьбу поетову кандальну   
 Клянусь я оспівати теж   
 І смерть його на тлі пожеж...   
 Це буде пісня привітальна.   
 (Про це кажу, щоб кожен знав   
 Про «Малоросію печальну»)   
 Й сам Пушкін теж колись писаз   
 В своїй «Полтаві». Наш Тарас,   
 Що батьком став навік для нас,   
 Не полюбив її, братове,   
 Хоч і у ній натхненне слово   
 Чеканне, наче кроків мідь.   
 Та і за що її любить!   
 «Донос на гетмана-злодея   
 Царю Петру от Кочубея»?!   
 Бо бідний гетьман не «злодей»,   
 А Кочубей — це ж Кучук-бей,   
 Тому й такі його діла.   
 Батия кров у нім текла,   
 У голові, що вийшла з степу,   
 Що відрубав її Мазепа.   
 Ну, годі відступів. Пора!   
 Пора, товаришу і брате,   
 Коня крилатого сідлати,   
 Щоб знову лет його відчуть,—   
 І «з Богом», як то кажуть, в путь  !   
     
 XII   
     
 А час летів і днів підкови   
 Губив, як зорі — блиск в траву...   
 І Самойлович сумнобровий   
 Віддав Мазепі булаву,   
 І той узяв її з любов'ю.   
 Збудує він життя нове   
 І зійде на його вершини.   
 А крик гримить: «Нехай живе   
 Великий гетьман України!»   
     
 ..................................................   
     
 XVIII   
     
 Мазе  п  а дума, як на крицю   
 Знайти ще дужчу силу — гнів.   
 Щоб будувать свою столицю,   
 Петро все просить козаків.   
     
 Вони в болоті там втопають,   
 Ллючи в Неву і піт, і кров,   
 І   н  а кістках їх виростають   
 Гранітні велетні будов...   
     
 Петру ж все мало... Ще, Мазепо!   
 Все ще і ще... Прокляте «ще»   
 Терзає серце без потреби,   
 І серце, як вогонь, пече...   
 І йдуть на північ діти півдня   
 Й своє офірують життя,   
 Ідуть під спів прощальний півня   
 Без вороття, без вороття...   
     
 «Ну як йому заткнути пельку?» —   
 Мазепа дума. Пелька ж та   
 Все ширше зуби розгорта   
 Й ковта чуби, шлики, петельки —   
 І вже назад не поверта.   
     
 XIX   
     
 А небо дихає грозою   
 Над синім вилиском штика...   
 То Карл Дванадцятий до бою   
 Петра з фіордів заклика.   
     
 Відважний лицар опівночі   
 Полки хоробрі ізбирав...   
 Петро ж іти туди не хоче,   
 І швед рушає на Петра...   
     
 Та не шляхом Наполеона   
 Йде завойовник молодий...   
 Зіткнулися в грозі два трона...   
 Хто переможе?.. Буде бій!..   
     
 І не один. Вкраїна сниться,   
 Вікінгу сниться вся в садах...   
 Мазепа жде його, і криця — •   
 — Петро — розсиплеться у прах.   
     
 Лиш треба здвоєно ударить   
 Його у точку, ще й одну!..   
 І загудуть кругом пожари,   
 І шведи виграють війну.   
     
 Шматочок ласий Україна.   
 Так дума Карл — напівдитина,   
 Що раз уже Петра розбив   
 Біля Балтійських берегів.   
     
 ................................................   
     
 XXVI   
     
 Блакитний вечір. Шум акацій,   
 Немов на вулицях весна,   
 А у розкішному палаці   
 В покоях бродить тишина.   
     
 Перед господарем Молдови   
 Мазепа мов закам'янів.   
 Він у жупані малиновім,   
 Як кров, що марно він пролив.   
     
 Мазепа   
     
 Куди, куди піду од суму?   
 Під землю чи в глибини вод?!   
 Хіба ж я міг таке подумать,   
 Що проти мене мій народ?...   
     
 Що він мої розіб'є мрії   
 Так, як Петро чужинну рать,   
 Що він ніколи від Росії   
 Не зможе серця одірвать.   
     
 А я шукав у морі броду   
 І не знайшов його, о ні!   
 Й навіки проклятий народом,   
 Умру на рідній чужині.   
     
 Я помилявся од любові,   
 Що, як пожар, в моїх очах.   
 О не розвій, молю, Молдово,   
 По смерті мій печальний прах! —   
     
 Мазепа сивий. Тільки брови   
 Все ті ж у нього, як колись.   
 Тепер він молиться Молдові,   
 Як Україні він моливсь.   
     
 Вони, як сестри. Що ж. Він битву   
 Програв, і в серці тільки тьма.   
 Прийма Молдавія молитву,   
 А Україна не прийма.   
     
 Господар   
     
 Нещасний брате, годі муки!   
 її не вичерпать до дна.   
 Хай дні твої, як чорні круки,   
 Та ще повернеться весна...   
     
 Покайся, їдь на Україну,   
 На степу рідного суцвіть,   
 Що йшов за нього ти до згину.   
 І рідний край тебе простить.   
     
 Мазепа   
     
 Не можу я... Я вже проклятий,   
 Хоч степ і кличе, і гука.   
 Якби ти знав, мій добрий брате,   
 Яка важка в Петра рука!   
     
 Як жаль, що серце бідне гине,   
 Що мало все, поля й блакить...   
 Мене б простила Україна,—   
 Петро проклятий не простить.   
 Які ще в світі є падлюки,   
 Короно-деспоти якії —   
     
 І він в одчаї ломить руки,   
 А очі! Очі, як штики...   
     
 Вони із люті і туману,   
 Мов не приймає їх земля,   
 Ті очі, що любили панни   
 Колись у парку короля,   
 Десь понад Віслою, де чуло   
 Гілля зітхання молоде...   
 О ні! Не вернеться минуле,   
 Назад ніколи не прийде.   
     
 Мазепа   
     
 Тепер нічого вже не треба.   
 Заснуть. Заснуть би вічним сном.-   
     
 І похилив чоло Мазепа,   
 Немов налите чавуном.   
 «Заснуть, заснуть...»     Чужинний вечір   
 Кривавить хмари за Дністром...   
 Страшний тягар упав на плечі   
 Мазепі перед вічним сном,   
 Що зазирав йому у очі   
 Диханням холоду і ночі.   
 Вже місяць вирушив у путь   
 У золотій своїй обнові...   
     
 Мазепа   
     
 Я знаю, турки продадуть   
 Мене за золото Петрові  ...   
 Останні хвилі я живу.—   
     
 І сльози падають багрові   
 З очей Мазепи у траву,   
 Криваві сльози... Перстень свій   
 Мазепа з пальця іздіймає   
 І в тишині уже нічній   
 Із нього смерть він випиває   
 Й на землю пада... Стогне гай...   
 Зітхнув Мазепа уостаннє,   
 І з губ злетіло, як дихання:   
 «Прощай, Україно, прощай!»   
     
 Над ним у сумі голосінь   
 Не никли траурно знамена.   
 Одкинув він у вічність тінь...   
 Він був талант, а може, й геній.   
     
 А геній, це не витів долі,   
 А й труд ночами й в льоті днів...   
 Не марно школу єзуїтів   
 Колись Мазепа закінчив.   
     
 Так! Закінчив. Та єзуїтом   
 На радість матері не став.   
 Він серцем, для добра одкритим,   
 Людей, як пісня, чарував.   
     
 «Він інтриган»,— немов вериги,   
 В душі моїй слова ці злі.   
 Але були його «інтриги»   
 Для щастя рідної землі.   
     
 Хоч ґрунт її був досить грузький.  ..   
 Інтриги? Ні! Це зброя слав.   
 Отак один король французький   
 З інтриг державу збудував.   
     
 Хай про Мазепу спів мій лине,   
 Хоч він був пан, та серце мав.   
 За суверенність України   
 Боровся вів і в цім був прав.   
     
 І я співать про нього мушу   
 Так, як ніколи не співав.   
 Народ не марно в свою душу   
 Про чайку його пісню взяв.   
     
 Голів мільйони, світлі, щирі...   
 До них тягнусь я серцем всім!   
 Народ — мій Бог, йому я вірю,   
 А не історикам отим,   
     
 Що руку царську цілували,   
 Що слинили Петрову длань   
 І про Мазепу написали   
 Із кон'юнктурних міркувань.   
     
 Та й досі пишуть... Що ж, пишіте.   
 Красу душі його висот,—   
 Як не зовіть його бандитом,—   
 Вже оспівав давно народ.   
     
 Мені ж чинів і «ласк» не треба,   
 Я не наївний, не сліпий,   
 Ні! Не народ прокляв Мазепу,   
 А прокляли його попи.   
     
 Попи, що з правдою змагались   
 І продали царю язик,   
 Ці чорні ряси, що злигались   
 З попами руськими навік.   
     
 І   прислужилися, прокляті,   
 Катам, що йшли, як криголом,   
 Щоб наш народ у власній хаті   
 Ще сотні років був рабом.   
     
 Хай повний гніву в даль чаїну   
 Про дві печальні лине спів,   
 К  о  ли з моєї України   
 Петро колонію зробив...   
     
 В ті люті дні він добре знав,   
 Що їсть Вкраїна і чим дише,   
 Й щоб зав'язать петлю тугіше,   
 Мазепи «зраду» скористав.   
     
 Так! Будував церкви Мазепа,   
 Церкви і школи. Просвіщав   
 Він свій народ. Та шкіл не треба   
 Царю, й він їх позакривав.   
     
 Покрилась тьмою Україна,   
 Засумував старий Дніпро...   
 І доробила Катерина,   
 Чого не встиг зробить Петро...   
     
 ........................................................   
     
     
