         
 ***   
 Пекло, здавалось, було в ту годину…     
 Грім божевільний стогнав   і   ревів,   
 Блискавок стріли літали без впину,   
 Весь небозвід то .палав, то чорнів.   
 Буря пройшла, і я з жахом питаю:   
 Що-ж то зробилось з коханого краю?   
 Певно руїну та буря зробила?..   
 Кажуть:   “  Вербу десь розбиту добила".   
 Думко! коли і тебе виливаю   
 В слово холоднеє, в пісню свою,   
 Пекло таке ж я в душі своїй маю   -  -   
 Спалює всю воно душу мою...   
 Думко! остужена словом людським,     —   
 Пісне! що зробиш ти в краї моїм?   
 Може й ти вдариш в вербу недобиту,   
 В ту, що жила, не радіючи світу?!   
