|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

ВІДОМЩЕННЯ Оточила себе жіноцтвом — старими, молодими, поважними, влад- чими й просто без ніякого значення. Ховалася між ними, оточила- ся ними, мов хмарою, стояла в нетривкій цій хмарі, а мала б стоя- ти на хмарі, мов вседержитель. Але султан ожив, уся сила стікалася до нього, світ лежав за- чаєний на його долоні, і знов та долоня мала обернутися для Рок- солани долонею долі. Цілий день провела в садах Топкапи. Ті, що під гаремом, диви- лися на Золотий Ріг, на Стамбул. Рожево-синє місто і попелясті купи мечетей над ним — Баязид, Фатіх, Селім, а між Баязидом і Фатіхом горб Сулейманів — найбільшої з усіх джамій, яка мовби здіймається, розкрилюється, над Стамбулом, злітає в небо, і цей велетенський город, попелясто-синій, горбистий, мов спина драко- на, теж летить нізвідки й нікуди, і вона, всівшись на шорсткій спині, що круглиться куполами мечетей, їжачиться шпичаками мі- наретів то рожевих, мов дитяче личко, то незвичайно білих, мов примари, теж летить, але ладає й падає в сади гарему, між кипа- рисами й платанами, між залізним і юдиним деревом, деревом для туги, для ридань, для розпачу День не приніс їй нічого. Султан ожив і молився в мечеті за своє спасіння Чи молилася й вона? Тільки вітцівською молитвою ущедри зовущую со страхом Ущедри. Султан не кликав її, може, й не згадував, може, забув. І всі за- були. Навіть кизляр-ага Ібрагім десь щез, пропали всі євнухи, не пильнували, не стежили, усунулися всі враз, так ніби казали- "Втікай! Виривайся на волю!" А де ЇЇ воля, за якими мурами, про- сторами і безмежжям часу? Сиділа в своїх мармурових роззолочених покоях, не спала до ранку, не склепила навіть повік, мимоволі прислухалася до кож- ного шереху, до шарудіння води у водограї, до зойків свого ви- стражданого серця, втомлено споглядала на розметані в чорних настінних колах золоті літери священних написів, що тріпотіли, як птахи у вікнах І серце їй у грудях тріпотіло так само в очікуванні неминучого Чому ніхто до неї не йшов? Десь щез великий візир Ахмед-па- ша, пропав кизляр-ага, і мовчить, тяжко мовчить Сулейман. Уже довідався, що хотіла його смерті Але ж бачить бог не вбивала 548 його і не посилала вбивць, бо ж лежав мертвий А хіба можна хо- тіти смерті для мертвого? Вдосвіта негадано прийшов зять Рустем. Шкрябався в двері, як пес, вигнаний хазяїном, всунувся на білі килими прийомного покою султанші похнюпленіший, ніж завжди, обличчя під чорним заростом було синюшне, ніби в утопленика. — Що з тобою? — мляво поцікавилася Роксолана — Ваша величність, я знов великий візир. — 1 так рано прибіг похвалитися? — Ваша величність... — Якою ж ціною? Когось убив? — Якби ж то... Вона поглянула на нього уважніше. Надто добре знала цього чоловіка, до якого колись була прихильна, тоді зненавиділа його, згодом знов вимушена була йому покрорительствувати, щоб знову збайдужіти, може, й назавжди. — Ага,— сказала, не приховуючи зловтіхи.— Вже знаю: маєш когось убити. Може, мене? Тому й прибіг удосвіта. Не міг діжда- тися ранку. Рустем упав на коліна, тупо мукаючи, поповз до неї по килиму. — Ваша величність Мамо! Роксолана гидливо відсунулася від свого зятя. — Яка я тобі мати! Хочеш нагадати, що віддала тобі свою доньку? То знай же: не я віддала Мікрімах, а султан. Убивця хо- тів мати своїм зятем теж убивцю. Хіба не ти вбив Байду? А я ко- ли й мала ще після того якісь сподівання на твоє очищення, то тільки тому, що маєш слов'янську душу. Та тепер уже знаю. чоло- вік може говорити тою самою мовою, що й ти, а бути найбільшим негідником Мова не важить. А душа? Хіба ж побачиш її в люди- ні? Була сліпою і тепер маю розплачуватися. То за чим при- йшов — хвалитися чи вбивати? — Ваша величність" благаю вас, вислухайе свого раба Справді раб, і всі тут раби, може й сам султан теж раб, тільки вона вільна, бо не піддавалася нікому й нічому і не піддалася. Не лякалася ніяких погроз і передвіщень. Коли сонце буде скручене, і коли зорі облетять, і коли моря переллються, і коли зариту жив- цем спитають, за який гріх вона була вбита,— може, лиш тоді довідається душа її, що приготовано їй на цім світі. Але ж ні! Клянусь тими, що рухаються назад, течуть і ховаються, і ніччю, коли вона темніє, і зорею, коли вона дихає,— змагатимуться навіть з безнадією, щоб самій смерті нав'язати високий сенс життя, як зерно, яке вмирає, щоб жити знову й знову, незнищенно, вічно. — Кров на тебе й на твого султана падає, як листя на землю! Сказала це чи тільки подумала? Хоч як там було, Рустем за- вовтузився незграбно, ладен був би зіщулитися від її погляду і її слів. — Ваша величність! Чи ж моя вина? Сліпим дзеркал не про- дають. Прийшов чоловік, сказав, доніс. 549 — До кого прийшов? — До мене. До султанського вуха не був допущений. Ну, а без провожатого не дійдеш навіть до пекла. — Вибрав тебе в провожаті? — Мерзенний євнух з кухонь. Я відпровадив його до пекла. Але вість уже була в мені. Що я міг, ваша величність? Такий злочин. Зрада. Я був вдячний аллаху, що він вибрав мене знаряддям. Аби ж то знаття. Серце, як скляний палац: лопне — вже не сту- лиш. Вона скривилася. — Міг би не згадувати про своє серце. Але Рустем мав виговоритися, так ніби сподівався очистити душу. — Коли стоїть велика мечеть, не треба молитися в малій. Я ки- нувся до його величності султана. Бо той підлий донощик сказав, що змову проти падишаха затіяв Ахмед-паша. Змова проти падишаха. Змова, змова, змова... Не треба було брати їй Ахмеда-пашу. Не об кожне дерево обіпрешся. — І що ж? — мимоволі спитала зятя. — Ахмед-паша спробував хитрувати й тут. Поставлений перед султаном, узяв усю вину на себе, впав на коліна, благав покаран- ня й прощення. Мерзенні хитрощі, як завжди, в цього чоловіка. Та коли спустили його в підземелля Топкапи, прийшов туди сам падишах, та стали трощити цьому крутієві кістки, Ахмед-паша виказав... Рустем-паша вмовк і став витирати піт на обличчі. — Кого ж виказав? Мене? — спокійно спитала Роксолана. Рустем-паша мовчав. — Кого ще? — жорстоко допитувалася вона. — Шах-заде Баязида,— пошепки відповів дамат. — Більше нікого? — Більш нікого, ваша величність. —— І тебе прислано мене вбити? — Я прибіг сам. — Убити? — Ваша величність, сказати! --- Не злякався, що будеш покараний? Він мовчав і корчився на килимі. — Про Баязида що знаєш? Не було ніяких велінь? — Не було. — Гаразд. Бережи Міхрімах. Може, хоч моя смерть поможе тобі. — Ваша величність, я поможу вам! — Іди геть! Сама зустріну султана і його вбивць. — Ваша величність! — Іди! Аж тепер нарешті могла визнати, що лишилася сама в цілім світі. Ще день-два тому здавалося їй, що може стати всемогут- 550 ньою і здійснити все, про що думалося й не думалося, і ніщо вже не стояло на заваді, але нізвідки не було й помочі. Два сини, які зосталися в неї, вже їй не належали. Один мав рятуватися від гні- ву падишаха, другий байдуже ждав трону. Вона кликала своїх мертвих синів, а вони відповідали їй мовчанням. Ще вчора вірила, що вона єдина зряча і розумна істота серед довколишнього озві- ріння, не підвладного розуму, заполоненого злочинними інстинк- тами, але — о жах! — тепер мала переконатися, що її теж якась незнана сила жене разом з цими звірами до загибелі — видовище жалюгідне й принизливе. Перебирала роки, згаяні в неволі, в золотій клітці султанського палацу, бачила себе зрозпаченим дівчиськом, яке намагалося від- співатися й відтанцюватися від жахів життя і покорило молодого султана грою і принадливістю. Тоді стала взірцевою самицею, яка щороку дарувала падишахові по синові і стелилася на зелених покривалах його ложа немов молода трава, яку топчуть з без- жальною насолодою. Нарешті мудрість, яка була завжди з нею, винесена ще з вітцівського дому, запанувала і стала давати щедрі плоди, а плоди мудрості бувають і солодкі й гіркі, їй випало ви- пити до дна чашу гіркоти. Що ж, вона не злякається, не відсту- пить. В ночах ми блукаємо по колу і згораємо у власнім полум'ї. Проклинати ворогів? Нехай щезнуть, як вода розлита, бодай стали немов той слимак, що в своїй слизоті розпускається, бодай би во- ни, як недорід жіночий, ніколи не бачили сонця. А що прокляття? Вітер, який летить і не вертається. Вона ж сама тепер, як трепе- тання вітру, як переблиск думки в пітьмі небуття, не стане її, а думка житиме, битиметься, злітатиме над усім сущим на невиди- мих крилах її страждань і чутливості її серця. Несподівано для самої себе Роксолана ляснула в долоні і слу- жебці, яка виникла в покої, звеліла принести приладдя для письма. Тоді геть забула про своє веління, довго купалася в теп- лій трояндовій воді, вигладжувала перед дзеркалами ледь поміт- ні зморшки в куточках очей, повільно проводила долонями по своїх шовковистих стегнах, милувалася стрункими міцними ногами. По- старайся обрести ноги, які помогли б тобі порятуватися в день страшного суду. Сміх і гріх! Невже вона має вмерти ще сьогодні? І не житиме більше це тіло, мов гіацинт із самотніх султанських снів; і це лоно, мов топаз вогненний; і ці очі, мов сапфіри немочі та болю; і ці уста, мов холодний рубін? Зате визволиться її душа, вознесеться, мов діамант, що був кинутий у бруд вулиць і доріг, а тоді піднятий звідти рукою найвищою. Чуєш, султане? Запалюй вогнища, щоб висушити свої барабани, промоклі від сліз, пролитих за вбитими тобою, сліз жіночих і дитячих, сліз землі, неба і само- го бога! І я теж згорю на тих вогнищах, і тільки наша любов, пе- реживши всі твої злочини, відвідає нас у пітьмі наших могил! Гірко всміхаючись, шепотіла Роксолана слова давнього араб- ського поета: "О друзі! Чи бачили ви коли-небудь в житті жертву, яка плакала б од любові до вбивці? Ми обоє плакали або готові 551 були заплакати від любові одне до одного, і її сльоза скотилася перш, ніж моя". Аж тепер згадала про свій намір написати султанові і злякала- ся, що не встигне. Розбризкуючи воду, лишаючи на мармуровій різнобарвній підлозі мокрі сліди маленьких вузьких ніг, відтру- чуючи служебок, які кинулися її витирати, нага вискочила з ку- пальні, скулилася на диванчику в своєму обновленому будівничим Сінаном покої (перед смертю, перед смертю!), вкидаючи вільною лівою рукою собі до рота солодкі горішки, стала хапливо писати, не дбаючи про склад і лад, аби лиш сказати тому похмурому чо- ловікові в золотій лусці, що вона хоче йому сказати. Виливався в тих словах увесь її дух, що витончувався, загострювався і гар- тувався в протиборстві з найбільшим ворогом її життя, з ворогом, якого сліпа рука долі зробила її найближчою людиною: Мін відчаю, мій тяжкоокий вороже! Твій дух отруйний, сила згубна Диявол а чи бог твої помічники — Та будь-чия потуга ламлеться об тебе Ти грізний, дужий, бажаний і званий Однаково в ненависті й любові, На відстані руки чи в дальніх мандрах Мене тримаєш, наче змій нещасну здобич Знаєш про мене більше, ніж всі боги світу, Бо оточив мене очима всюди. Не приховаю ані слова, ні зітхання, Ні погляду, ні туги, ні розчарування. Знаєш мої ночі і чекання, Знаєш стежки в садах і сни над морем, Але, засліплений могутністю, не бачив, Яка ненависть розрослася в моїм серці. Злочинцю, вбивцю, фальшивий законнику! Неправедно збираєш славу і данину моїх зітхань. Твої спахи йдуть під грюкіт барабанів, І валиться світ, як зруйновані гори Смієшся з мого бога, з моїх пісень і чулостей, Зневажаєш землю і все живе, крім себе, І не бачиш гострого списа в моїй руці, Занесеного над тобою безжально й грізно. О вороже любий! Не можу без тебе! Глухі будуть ночі без твого зітхання, Німі й посивілі дороги без твоїх кроків, Небо й води темні без твоїх очей. Довго сиділа, втупившись в аркуш фіалкового паперу, помере- жений її почерком. І оце її відомщення? За кривди власні, землі своєї і всього світу? А що їй до світу і що світові до неї? Була жінкою, а жінці для повного відчуття щастя треба бодай іноді від- чути слабість і беззахисність. Бодай перед лицем смерті. Вхопила калам, дописала внизу: "Я хотіла сховатися від сонця в затінку золотої хмари, але холодний вітер відігнав хмару. Ваша нещасна Хуррем Хасекі". Як була, гола, побігла до дверей. Мертві сорому не мають. — Ібрагіме! 552 Кизляр-ага стояв там. Уже стеріг султаншу, щоб нікуди не зник- ла. Хай проковтнуть шербет помсти з чаші нашого могуття. — Ввійди! — звеліла кизляр-азі султанша. Навіть головний євнух вимушений був заплющитися від сліпу- чого сяйва Роксоланиного тіла. Не насмілювався поглянути на те, на що ніхто не смів поглянути, не рискуючи втратити голову. Вона запечатала лист своєю печаттю, вклала в руку кизляр-аги. — Віднесеш його величності падишаху! Але квапся! Я хочу бути ще живою, поки султан читатиме це. Ібрагім мовчки вклонився. Мовби не почув її останніх слів або ж не хотів запевняти султаншу, що їй нічого не загрожує. Метучи килим широким своїм одягом, посунув з покою. Вона заклякло стояла на тому місці, де віддала Ібрагімові свій лист. Віддала все, що мала. Світ кінчався для неї. Ось так кін- чається світ. Як молився її отець у великий четвер на страснім тижні? "Да молчит всякая плоть человечья, й да стоит со страхом й трепетом, й ничтоже земное в себе да помышляет". А сонце, здійнявшись над Босфором, розсипало золоті бризки по той бік різнобарвних вікон, і Роксолана мимоволі повернулася обличчям туди, і далекий, ще з дитинства, усміх з'явився на її зблідлих устах. Зненацька батькова церква припливла до неї з да- лекої далечі, і сміх пройшов по церкві, і задрижала золота паву- тина в далеких кутках, куди ледь доблискують кволі вогники сві- чок, і серце їй рвонулося з грудей — жити! Серце, як дитина, хоче всього, що бачить, а бачить воно життя. Сонце, небо, дерева й пташки на гіллі, навіть цей холодний мармур — усе це життя. Не- вже ж не для неї і чому не для неї? А до життя був лиш короткий палацовий перехід. Від покоїв Роксолани до пишних покоїв Сулеймана. Султан сидів у своєму просторому приміщенні, вслухався в дзюркіт води в мармуровому мереживі триступінчатого водограю, дивився на покладені на коліна свої старі великі долоні, дивую- чись і жахаючись водночас, які вони безнадійно порожні. Здобув стільки земель, а єдиної жінки не зміг утримати. Простяглася йому перед очима зелена й холодна земля без вітрів і без сонця, місячне сяйво, спалахи зірниць, грози, ранкові роси — все це він пам'ятав, як пам'ятав каламутні ліниві слов'янські ріки, болота й острови, завжди завузькі мости, зайця, що перебіг йому дорогу пе- ред переправою, безконечні дощі. Які дощі він витерпів! Потоки й потопи, кінець світу, захлинався в тих дощах, як мала дитина в купелі, як захлинаються словами нещирості недорікуваті при- дворні поети, здригався від холодних доторків води, але щоразу зігрівався думкою про жінку, яка чекає його десь у столиці, мріяв покласти свою голову їй між груди, що нагадували йому двох теп- лих білих голубів. Тепер, одержимий первозданним відчуттям необмеженої своєї влади, мав метатися між величчю і безумством, відкинувши свою любов до тої жінки, забувши про почуття, які вже давно не по- 553 дають голосу і не освітлюють йому темної путі, яку належить про- йти. Путь до життя чи до смерті? Він ніколи не давав життя, а тільки смерть, звикнув робити це спокійно, байдуже, йому здавалося, що вдосконалює життя смертями, очищає його і визволяє для вищих цілей, бо ж ліпше мати своїми підданими покірливі трупи, ніж живих невірних. Тепер мав вибирати між життям і смертю, тримав у руках меч і закон і не бачив порятунку. Меч і закон. Зрада карається мечем. Відрубати голову і виставити її перед Баб-і-кулелі. А тіло пустити кам'яним колодязем до Босфору, до пекла. Бо за спробу напасти на султана, позбавити його життя — тільки закон і меч. Сина він стратити не може, це зробить його брат, коли стане султаном і виконає закон Фатіха. Але цю жінку, що прожила, як обраниця долі, не маючи на те ніяких заслуг, він повинен покарати, бо вона замахнулася на престол Коли з уст мерзенного зрадника Ахмеда-паші впало ім'я Хуррем, Сулейман не повірив, а тоді зрадів і мерщій показав своїм дільсізам, щоб навіки заткнули пельку тому нікчемному викажчику. Ану ж передумає і відмовиться від своїх слів! І зіпсує султанові радість від того, що нарешті має перед собою справж- нього ворога. Бо де ж ті вороги? Шах уникав сутичок, ховаючись у своїх горах. Папи вмирали один за одним і тільки потрясали повітря прокльонами, які не долітали до султана. Імператор Карл, знесилившись у змаганні з падишахом, віддав Іспанію синові Фі- ліппу, а імператорську корону дріб'язковому Фердінанду. Поль- ський король лякливо щулився від самого імені Сулейманового. Цар московський Іван? Був надто далеко. До кінця життя не ді- йде сюди, хоч би й захотів Без ворогів же людині не жити, а мо- гутньому володареві — й поготів. Та нарешті він мав ворога справжнього, відданого, такого близького, що не розділяв їх навіть подих. Його Хуррем, його Хасекі — ворогиня. Зрадниця. Замахнулася на його життя. Хотіла його смерті. За смерть — тільки смерть. Вона буде страчена отут на чотири- кутному шкіряному килимку, розстеленому на розкішних султан- ських килимах. Найвправніший кат імперії зітне їй голову швидко, вміло, без болю, таємниці буде дотримано, ніхто не бачитиме і не знатиме, голову не виставлять перед брамою Соук-чешме, тіло віддадуть землі — не спалять, не кинуть стерв'ятникам. Так запа- нують закон і меч. Спокійно, з холодним серцем Сулейман обдумував усе, що має зробити. Користався султанським правом і привілеєм роздумува- ти навіть тоді, коли рішення вже прийнято Так, він удовольнить закон і меч. А що ж залишиться йому? Перебирати свої самотні старечі сни, лічити краплі крові, що витікають йому ночами з но- са, слухати крик сови десь за вікнами? І не засяє ніколи йому безсмертний усміх Хуррем, не задзвенить її єдиний голос, не за- 554 дзвенить, не продзвенить. Машалла1! Ні меч, ні закон не замінять любові. І ніщо не замінить. Хто сказав, що він має стратити єдину дорогу людину на землі? Хто сказав, що вона винна? Може, то він сам винен? Поки ти султан, маєш жити. Вмирають хай інші. По- мер сам — зрівнявся з усіма. Вмирати султани не мають права. До того ж він не вірив у злочинні наміри Хуррем. Міг дозволити собі розкіш вірити тільки в те, що хотів. Надто, що тут усе було таке хистке й непевне. Замах на його життя? Але як можна за- махуватися на життя мертвого? Адже він лежав мертвий день і два й три. Чули про змову Хуррем і його наймолодшого сина? Хто ж? Коли й міг хто чути, то єдиний аллах, всемогутній, милос- тивий і милосердний. А сказано ж у книзі книг: "О ви, які увіру- вали! Істинно з-поміж ваших жон і ваших дітей є вороги вам, бе- режіться ж їх! А коли пропустите, пробачите й простите, то ал- лах — прощаючий, милосердний!" Вчора, молячись у Айя-Софії за своє воскресіння, султан ще не знав про зраду Хуррем, тому не міг порадитися з великим муфтієм Абусуудом. А коли б порадився? Цей учений нащадок ассірійців був упертий, як п'ять тисячоліть історії. Він чухав би свою бороду і вперто виставляв поперед себе шаріат. А шаріат — це справедливість, яка не знає ні милосердя, ні пощади. Для спокою в державі зрадники повинні бути знищені — так твердить шаріат. І муфтій повторюватиме ці слова, бо над ним—аллах. Але ж аллах і над султаном? А що каже аллах? "Ми не возлагае- мо на душу нічого, крім можливого для неї". Для його душі не- можливо вбити Хуррем. Що це дасть? Спокій у державі? Але закон не забезпечує спокою, бо він не здатен до роздумів. Муфтій, як і закон, захоче тільки султанової ганьби. Стратити таку жін- ку — ганьба довічна, її знав увесь світ: королі й королеви, славет- ні художники й учені, посли й мандрівники, воїни і простий люд — хіба можна вбити таку жінку? Перед нею має схилитися навіть закон, його, Сулеймана, назвали Кануні, себто Законником, бо він уперто давав світові нові й нові закони, не сподіваючись, що може колись стати їхньою жертвою. Він здобув велич своїми по- ходами і своїм розумом і знав, що найперша ознака величі — під- корятися закону, як простий смертний, хоч і знаєш, що закон не дає вибору. Але як султан, він мав ще меч, а меч давав вибір. Він або ж карає, або ж покоїться в піхвах. Хто завадить йому лишити свій меч у піхвах? Велич можна здобути і в любові. Недарма ж славетний італійський художник сказав про нього: "У великого чоловіка і любов буває велика, коли його серцем заволодіє незви- чайна жінка". Він був несправедливий до своєї Хуррем і жорстокий. На довгі роки лишав її в холодних стінах гарему. Байдуже споглядав на смерть її синів, тішачи себе думкою, що спадкоємців для трону 1 Ритуальний мусульманський вигук. Буквально: що бажає бог. Тут: гіркота, здивування — "оце так!". 555 ще задосить. Не запобігав її старінню, хоч і помічав, як зміню- валося її обличчя з роками. Там зжовклість, там плямочка, там пересохла шкіра, там зморшка. Зморшку на обличчі коханої жін- ки не розгладить своїми поцілунками навіть мільйон ангелів. Роки полишали в ній жорстокі свої сліди, але він втішався тим, що Хуррем стає для нього ще дорожчою, а її тіло — мовби ще ніжні- шим, у ньому зникали дикість і недосконалість, і було воно мов райський дарунок. Чи казав їй про це, чи вмів сказати в своїй султанській закостенілості? Все віддавав своїм законам і своїм воїнам. А його закони і його воїни жили тільки тим, що ждали війни, ждали смертей. Пил на обличчях його воїнів, на їхній зброї, в їхніх очах, в їхніх душах. Сірий пил смерті, яким він хотів засипати увесь світ. І його Хуррем, єдина жива істота в цім царстві вмирання,— невже й вона повинна віддати своє життя? Пробував уявити її. Чи знає про його знання і про його ваган- ня між її життям і смертю? Випливало з золотої сутіні її обличчя, але було замкнене, не промовляло до нього жодною рисочкою, не озивалося, не відгукувалося. Як фортеця, що її ти хочеш узяти приступом, обличчя замкнуло всі брами, прибрало мости, виста- вило незламних захисників — твердість, несхитність, і не зазир- неш за вали, палісади й мури. Чомусь згадався султанові каймакчі з Гянджі. Чому не віддав того досвітку свій каймак султанові, який дарував йому життя? Повіз каймак від переможця і повелителя, а куди, кому? Не- вдячність. Усі невдячні, може, тому так мало милосердя на світі. Ох, як хотілося йому впокорити Хуррем! Щоб прийшла сюди, впала йому до ніг, плакала і благала, благала й плакала, а він виказав би свою великодушність, відомстив би за зраду велико- душністю, лишаючись здерев'яніло-неприступним, хоча і без звич- ного самовдоволення, яке завжди відчував од свого високого ста- новища. До кінця вдоволений був лиш тоді, коли покірливість виказувано йому з якнайбільшою старанністю, без будь-якої ви- нахідливості й, сказати б, вишуканості, а грубо, крикливо, майже нахабно. Жив серед нахабної покірливості і тепер дивувався, чо- му та жінка затялася і замкнулася перед ним, як неприступна фортеця. Чому? Як сміє? Чи не розуміє, перед яким страшним вибором стоїть він, її повелитель і її раб? І не знав, що фортеця розчинила брами і випустила вершни- ків на білих конях, і золоті сурми, блиснувши проти сонця, за- грали радісний марш прощення й прокляття, прокляття й про- щення. Велетенський кизляр-ага, всунувшись боком у просторий сул- танський покій, поставив на восьмигранний столик перед падиша- хом золоте блюдо зі згортком фіалкового паперу, попечатаного печатями Роксолани, і щез, як дух. Ніч змішалася з днем, а день — з ніччю. Скільки днів минуло відтоді, як він замкнувся в своїй самотині? 556 Сулейман простягнув до згортка руку і налякано відсмикнув. Знов попхав її до столика, але рука налилася свинцем і не слу- халася. Тоді він подався наперед усім тілом, притиснувся до сто- лика грудьми, насилу підносячи руки, тремтячими пальцями зла- мав багряні печаті й задихнувся, побачивши знайоме письмо. Квапливий, гнучкий, сповнений чуттєвості почерк, де кожна літера вдавалася йому завжди відбиттям її чарівливої, покірної і вічно невловимої душі. Він долав безмежні простори, і не було з ним ніколи нікого, крім бога, меча і скакуна, а тоді прилітали оці лис- ти, написані гнучким, квапливим почерком, і ставав він найбагат- шим чоловіком на світі, і щастя його не мало меж. І тепер, коли сидів і карався своєю жорстокою старістю, як суха тополя, що від леї ні затінку, ні плоду, і вже не ждав нізвідки порятунку, при- летів цей лист з найдорожчим письмом, і смак життя повернувся до нього, хоч здавалося щойно, що вже не повернеться ніколи. Невже він любив те, що вона писала, більше, ніж її саму? Може, це тільки старість, коли вже не побачиш більше ніжних згинів і заглибин на тілі коханої жінки, і забута жага не з'явиться в то- бі, не прилине з минулого солодка сила, не приголомшить, як удар барабана, не заяскріє в мозку темною зорею жадоби. Бо вже й мечеть завалилася, і міхраб у ній не стоїть 1. Кинув погляд на перший рядок листа, і чи то стогін, чи то гар- чання вирвалося йому з грудей. Мій відчаю, мій тяжкоокий вороже... Обпалювало його світло від неї, тепер обпалила ненависть. Вони забиралися на гору любові разом, але коли досягли верши- ни, він лишився стояти там непорушне, а вона зслизнула донизу, Твій дух отруйний, сила згубна... Чи лишала вона йому надію в своїх словах? У відчаї й стогонах він уперто пробивався крізь жорстокі рядки, сподіваючись на зблиск світла, вірячи у великодушність Хуррем більше, ніж у свою власну. І був винагороджений за віру й терпіння, знов сяйнула йому її безсмертна душа, її доброта й милосердя: О вороже любий! Не можу без тебе! Валилися стіни палацу, тряслася земля, море поглинало сухо- діл, холод уже давно заливав султана крижаними хвилями, а тут ударило різуче світло, впала на нього яскрава зірка, прокотилася В ньому й покотилася, засліпила, приголомшила та водночас і ви- світила в ньому останнє зернятко живого життя, яке ще могло прорости над неминучістю й часом і з'єднати небо і землю, як рай- дуга. 1 Мається на увазі турецька приказка: "Мечеть завалилася, а міхраб стоїть" (про старих, але молодих душею людей). 557 Тяжко звівшись на ноги, загортаючись у широкий свій шов- ковий халат, навіть не всунувши ніг у сап'янці, босий пішов по короткому переходу, який вів до нових покоїв Хасекі. Ніхто не зустрівся йому, все зникло, завмерло, зачаїлося, дри- жало від нетерплячки й розчарування. Султан ішов до султанші сам, без суддів і катів, нікого не кликав на поміч, навіть не взяв з собою меча або хоч ножа. Чи хотів задушити її голими руками? Мабуть, і Роксолана подумала те саме, бо, побачивши султана з лихоманковим блиском у очах, схитнулася йому назустріч, так ніби підставляла під його чіпкі холодні пальці свою ніжну шию. А він, знов чи то застогнавши, чи то загарчавши, тяжко впав перед нею на коліна, аж вона відступила перелякано, і навіть єв- нухи, що позалягали в своїх сховищах за вікнами Роксолани, на- жахано заплющували очі, щоб не бути свідками видовища, за яке кожен мав би поплатитися головою. Ніхто нічого не бачив, не чув, не знав. Роксолана дивилася на султана, бачила його жилаву засмаглу шию в широкому комірі халата, чомусь не могла відірвати погляду від однієї жилки, горбатої, мов вершник на коні, що у вічному поквапі біжить, біжить, не знаючи куди. Чомусь видалося зненаць- ка, що жилка та стала крихкою — ось-ось зламається, розсиплеть- ся прахом і нарешті зупинить свій вічний біг. І несподівано їй стало жалко цього старого чоловіка, і щось заплакало в ній, подало голос милосердя й надії. Як зозуля, що кує над ліщиною в сережках. Захлинаючись од ридань, упала Роксолана назустріч Сулейма- нові, а він обережно гладив її тепле волосся і глухо бурмотів вірш Румі: Хіба я не казав тобі, що я — море, А ти — риба, хіба я не казав тобі? Хіба я не казав тобі: не ходи в ту пустелю? Твоє чисте море—це я, хіба я не казав тобі? 558

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-25 14:28:24 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 13:20:17 |