|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор твір

Даний художній твір розповсюджується в електронній формі з відома та згоди власника авторських прав на некомерційній основі за умов збереження цілісності та незмінності тексту, включаючи і збереження цього повідомлення. Будь-яке комерційне використання даного тексту без відома та прямої згоди власника авторських прав ЗАБОРОНЕНО З питань комерційного використання даного твору звертайтеся до власника авторських прав за адресою: Internet: puziy@faust.kiev.ua Тел. (044)-440-54-95 © Володимир Пузій, 1999 # ЛАБІРИНТ (роман у віршах) П е р ш а ч а с т и н а 1. В с т у п Боляче на серці! Дракон кружляє в височині... Як боляче на серці! Де я нині? де ми нині? Ми розтанули у чийомусь сні. Ніч. Вона дере нас пазурами неба, гіллям чіпляє за краєчки душ і підійма туди, де долі вже боятися не треба. Зима. Вона приймає нас в долоні уламків снігу-кришталю. Отож лягаємо й всміхаємося долі. Дощ. Він нас омиє, наче немовлят, залишить після знов на самотині. Й не знаємо, де небо, де земля: тіні. Дракон кружляє в височині і б`є крильми. Ми заблукали в Лабіринті. Ми... Де ми нині? Розтанули в чийомусь сні... Нас... Скільки нас? Чи є ми взагалі? Ми казкою наспівані в повітрі. Й роздмухує моє волосся вітер, хоча його нема на голові, бо і мене на світі цім нема. Я лиш мара, суцільне сновидіння, я, як і інші, лиш блукаю в димнім безмежнім Лабіринті. А з-під хмар б`є крилами дракон і дме вогнем. Я обертаюсь. Вхід сюди замерз й блищить на сонці. Все одно з тюрми ми вийдемо! Згасає довга мить. Ми - йдемо у Лабіринт. 2. О ч і з - п і д с т е л і І чого їм тут треба? Чого вони вдерлися до Лабіринту та розривають тиші мереживо? Он той, з мечем, диви, як гримнув! Неначе бог якийсь. Але ж вони - вони, напевне, не боги. Що ж вони тут роблять?! Чого їм треба? А той, диви, - отой, з кривим подертим ротом, що наче рана, - із чаклунським посохом носиться, як із немовлям - мовляв, коли він при мені - я Бог. Ого! А той, із сивими вусами й з якимось дивним пакунком - такий плюгавий та паскудний, а глянь, іще на світі мучиться! А он, он, поряд, - дитина. Як дивно! Чого вони тягнуть з собою дитину? Неначе боги дикі. що прагнуть жертовного вогнища. Поки що не можу втямити нічого. Але - подивлюся. Може, що й зрозумію, коли роздивлюся. 3. Б у р м о т і н н я п л ю г а в о г о с и в о в у с о г о с т а р ц я із д и в н и м п а к у н к о м п і д п а х в о ю Тиша. Дихає вічність в очі паскудним павутинням небуття. Кроки лунають привидами ночі. Хочу знайти мету свого недо-життя. Шукаю смерть. Та в небі кришталевім жерці читали мій жорстокий вирок: "Ти будеш жить та мучитись життям!" І ці слова, невидимі й сталеві, летять, мов журавлі, в далекий вирій, лишаючи у розпачі. А я... А що я можу? І вогонь, й залізо, торкнувшись тіла, геть втікають. Я не можу навіть пальця собі врізать - лезо ножаки береже недо-життя пильніше від мене самого! Боги жорстокі! Відаю, чому кара. І проклинаю долю, хоч знаю, всі прокльони - марні. Знов пригадаю: п`яна корчма, сморід, пітьма, в очах - пил. Долі нема, вітру нема - дим. Чиясь рука упала перед очі, немов зів`ялий рваний лист. "Чого він хоче? Чого цей блазень хоче? Ти так на мене - чуєш?! - не дивись!" Важкий підвів до нього погляд, неначе кам`яну плиту: - Чого ти, чародію, хочеш? - Іди за мною. - Не піду. - Чи п р а г н е ш смерті? Ти вже став легендою, але богам, що прокляли тебе, набридли ті поеми, котрі генії, присвячують не величі небес, а пілігриму вічному, що в попелі крокує по землі шляхом століть. Отож боги, могутні та жорстокії, дарують шанс на звільнення тобі. За мною йди. - Куди? - "Куди?" Невже тобі не все одно? - "Усе одно?" Сідай, чаклуне, пий вино та слухай. Думаєш, за ці роки - за ці століття чорнії навчивсь я бить богам німі й покорніі поклони, що всі інші в храмах б`ють? Не так! Ти помилився, чудотворнику! І честь моя ще коштує так дорого, що не купити - бо не продають! Отут, у грудях, поки б`ється гордість, яку не здужа жодне божество. Ти знаєш, інколи звичайний вовк потрапить в пастку - то людям на горе чатує там на власних ворогів! Так само й я: чатую стільки днів, що ти б, мабуть, не зміг би їх злічити. Але прийшов сюди, нахабний, ситий, та й думаєш, що я, мов той баран, вкажи мені лиш скибку хліба - примчу до тебе вмить. Даремно, знай, ти сподівався. Краще здибай когось-то іншого собі. Іди. - Куди? - Геть! І я замовк, і очі опустив на плями, на бруднющий стіл. А він упевнено, мов цар, глек із вином до рук узяв, змахнув ним легко у повітрі: "Чим пить? Ну ж, кухля принесіть!" Служник, неначе схудла тінь, приніс й вклонився, так привітно, що я нарешті зрозумів - цей гість - не привид з моїх снів, а все-таки жива людина. ... А він уже гукав у спину до служника: "Гей ти, гей ти! Та м`яса ж принеси! Лети!" І поки я прийшов до тями, він проковтнув приторний, тьмяний напій. А потім так сказав: "Пробач мене, я винен сам, що розгнівив тебе. Та слухай, не треба поспішать. Лишень згадай, що в світі ти найдужче любив і любиш волю. Вдень й вночі ти їй одній підвладний. Але усе своє життя ти падав в прірву небуття, нічого вдіять з цим не ладен. Ти мусив йти на ланцюзі богів. Тепер лиш розміркуй: вони тобі дарують спокій та смерть. Даремно не бунтуй і згодься швидше, поки... - поки ще залишається шанс цей". А я лише промовив: "Геть!", й почав збиратись йти з корчми. Мені вже остогидла та розмова. Я ладен був на все, лише б не зрадити себе. І милість Богів, мов хліба в`язкий шмат, мене зміюкою душила - й я геть тікав. Гула корчма, гула, як вулик, в котрий злодій- ведмідь заліз. У спину слово шпурнув мені мій чародій. Це не було ані "постій", ані "стривай" - лише одне: "Ти, брате, відшукай мене - я буду десь отут чекати"... І, в біді розп`ятий, знав: ще до нього я прийду... 4. Л ю д и н а з ч а к л у н с ь к и м п о с о х о м т а п о д е р т и м, н е н а ч е р а н а, р о т о м Тут дуже важко відшукать себе - і надто легко вітром загубитись. Тут стеля є, і тут нема небес, отож ані молитви не зробити, не вести ритуалів - тільки тінь завжди із нами. А боги - на небі: чекають, поки догорять мости, щоб не демонструвати свою неміч. Один лиш я дізнавсь про їх безсилля, та жити хочу теж - отож мовчу. Я й так сповна вже відчуваю ризик того, на що пішов. ...Оце б почув мене мій вчитель - він, напевно б, вилаяв, мовляв, втрутився, дурню, у таке, де ти - лише дитя з своєю с и л о ю , - дурне, вразливе, болісне й м`яке дитя - і більше, мовити б, нічого!.. Та я уже обрав свою дорогу, і сперечатись пізно - йди та йди. І от іду по коридорах ламаних, та посохом вдаряю в стіни з каменю щоб вихід потаємний віднайти. Бо тільки нещодавно зрозумів: ми всі у пастці, нас сюди зманили, як небезпечних і отруйних змій - та власною отрутою й струїли! 5. Л ю д и н а з м е ч е м Йдемо. Шаліють смолоскипи, капають на пилюку й камінь. Темрява відступа - не гине, тихо ворушить в повітрі руками. Я йду позаду - так би мовити, захищаю спини інших. А в спину м о ю хтось дивиться чорними, але невидимими очищами. Намагаюсь не обертатися, та з кожним кроком все важче втриматись. Меч за спиною важко хитається. Чаклун по стінах стукає стримано. Але відчуваю, що й він нервує теж, теж знає: щось негаразд. "Щось!" Ця небезпечна гра, здається, зовсім не має меж. Тут в с е негаразд: двері замкнені - десь далеко, навколо - пітьма. Цих коридорів нудні заверти колись-то скінчаться? Чи?.. Хто зна? І запитання мушвою виснуть лізуть у очі й в лице. Хто двері вхідні зачинив і визначив, що м и в Лабіринт ввійдем? Бо люди казали: "Не можна, там смерть. Кожен вмирав, заходячи. Отож, не загострюй даремно меч, з себе посміховисько роблячи! Будуть плакати родичі". "Родичі?" У мене нема жодної людини на світі цьому. Я хижий звір, що здобич не тягне додому, бо "дома" нема! Ненавидіти крові смак я навчився, але нею поїть мене життя - не можу пручатися. Я не бажаю робити зле, та ж як із добром побрататися? Чудовні казки про лицарів добре слухать увечері, під дахом дому свого. А підеш у путь - зі злиднями помандруєш, у вереса спитаєш: "Жити з чого?" Людьская дяка неабияка платня, та й її нема. Отож, не грай у честь та вірність, бо ночуватимеш в багнюці, кажи, щоб клали тобі в руку гроші, щоб постелили й напоїли! Тільки так живи й мандруй! ...Таким знайшов мене чаклун - присів поряд, поклав посох, привітавсь. "Звідкіль ти взявсь?" - питаю. А сам тихенько приглядаюсь. Можливо, є яка робота - то ми завжди можемо допомогти, тілька назнач ціну. Дійсно, стомленний, він витяг ноги в чоботях, прихиливсь до тину та й каже: "Людина така, як ти, мені потрібна". "Куди йти?" - питаюсь та знову приглядаюсь. Дивний він якийсь. Та звісно - чаклун. Вони усі такі - небезпечні диваки. "Йти, - каже, - треба в Лабіринт". Я пхикнув, як лиш міг зневажливо. "Ох, ти - жартун! Розвеселив. Там смерть сама. Ти, пане, зваж на це, а то поляжеш враз кістьми. А я іще зберіг свій глузд, й життя моє багато коштує". "Отож, боїшся?" "Не боюсь. Але й вмирати щось не хочеться". "От кажеш - "коштує". А скільки?" "Таких грошей не маєш ти". "Тож, справа все-таки у кількості. Грошей, звичайно, віднайти велику гору я не здатен. Та є й коштовніше від них". "От ба! Й не знав! Кажи ж но далі!" - я нагло потішавсь над ним. А він поглянув - мов облив водою крижаною. "Ти, хлопче, жарти ці облиш". Й затяг своєї знову: "Є те, що ти оціниш більше, ніж всі земні скарби". "Так, - волю. Але я ще вільний. Й життя. Та я - живий". "Так, ти живий, - він погоджався, - але ж ти й досі не дізнався, звідкіль ти взявсь. І хто - батьки?" "Пхи! Все одно мені, чаклуне! Повір, давно вже я не думав, звідкіль з`явивсь такий". Він засміявся: "То подумай. Подумаєш - знайди мене. Та не розмислюйсь довго дуже, бо незабаром час мине. Я муситиму йти туди. Хоча б і був один"... 6. О ч і з - п і д с т е л і Зупинилися. Скінчили стукати об стіни. Стоять. Знесилена дитина долі спустилася. Мовчать. Смолоскипи зневажливо спльовують на підлогу чорняві вуглики. Чужинці гортають спогади, виглядають велично й задумливо. " Д у м а ю т ь !" Думати треба було раніше! Мені видніше, я добре знаю - кожен тут своє шукає. А знаходить врешті-решт тільки смерть. 7. Л ю д и н а з ч а к л у н с ь к и м п о с о х о м т а п о д е р т и м, н е н а ч е р а н а, р о т о м Нехай дитина відпочине (ми почекаєм), щоб не впала. ...Боги нас не врятують з пастки, ми - беззахистно-голі нині. Ми - одинокі. Одноокі, як безпорадні інваліди. Брязкотімо своїм залізом й ледь-ледь пересуваймо ноги. Ми однобокі. Невмирущий, чаклун, дитина та найма нець. І кожного своє щось манить у Лабіринт цей проклятущий! Ї м так здається... Я лиш знаю причину дійсну, невигадну. Але мовчу. Бо ще не здатен супутникам у цім зізнатись. Отож, стоїм. Дитина диха. Старий стурбовано схилився до неї: "Що, малий, стомився?" Той лиш знизав плечима тихо. Він не сказав і слова поки - цей дивний хлопець худорлявий. Й пересувається так мляво, неначе тільки сильний дотик його примусив ворушиться. Старий за ним догляне. Потім - розберемося. Поки ж... Поки ж ми можем трошки зупиниться перепочити. Попоїсти. Подумати. І пригадати. Нам є, що згадувати. Кожен - своє. Знайти б якусь хоч користь. Та як з нічого - користь мати?.. 8. Б у р м о т і н н я п л ю г а в о г о с и в о в у с о г о с т а р ц я і з д и в н и м п а к у н к о м п і д п а х в о ю Бідна дитина - стомився хлопець. Зблідле, дихає важко. Чому чародієві довелося в смертельне це полювання його втягти - і знати не хочу. Відаю тільки, що у кожному з нас - гачок чаклуновий горло лоскоче. Лесу не обірвать. В мені теж сидить. ...Я прийшов до нього через три дні. Він чекав. "Ну? Що скажеш? Підеш зі мною?" Я тоді змовча в, тільки ствердно хитнув головою. Чаклун збиратись почав. Склав у торбину хліб та мішечки з травами чарівними. Вийшов, вклонився хазяйці гречно, з діточками малими попрощався. І ми пішли. Але - не в Лабіринт... 9. Л ю д и н а з м е ч е м Хтось дивиться із темряви у спину, мов лезо кинджалеве притуляє до шкіри. ...Втомився хлопчина. Навіщо чаклун із собою тягає його? Заважати нам тільки тут буде. Але не кидать же хлопця одного. ...А я все ніяк не можу забути, як ми з чародієм зустрілися знову. Коли він пішов від похилого тину, біля якого ми розмовляли, я подумав: "А й справді, дивно - хто є батьки мої? Знати цікаво б". Потім самого себе ж вилаяв: "Знати, бачся, йому цікаво! "Дізнатись - і вмерти"! Гарно вигадав! Оце по-нашенськи. Браво! Браво!" А після замислився вже серйозно, згадав дитинство, сіре й жорстоке. Було у ньому всього досить: всього, крім рук і поглядів добрих. Була у ньому засохла скибка, остання скибка глевкого хліба; був у ньому недобрий схимник, який пророчив кнута та дибу. Були у ньому міста та села, й шляхи, просякнуті тужним болем. Я йшов по них - сумний, веселий, я був собі і рабом, і Богом. Я жив безтямно, як пес здичілий, не мав мети і не лаяв долю. І загадкове слово "Вітчизна" так і лишалося загадковим. А люди завжди залишались такими, якими були вже тисячі років: жорстокими, добрими, злими, палкими. І цінували гроші та спокій. От зберігати коштовний цей спокій я й узявся. А що робити? Захищати величні господи, чужі господи, - легше, ніж вбити безвинну людину й пограбувати. Мені, в усякому разі, легше. Ніколи не прагнув знайомитись з гратами, щоб потім, добу на соломі пролежавши, відтанцювати в повітрі дзигу. Даруйте! Я краще на варті постою! Та недовго вдалося прожити захисником чужого спокою. Якась невідомая досі туга у горлі постала, мов те каміння. Було - вартую, а звір, знай, душить, майстерно душить, тварюка! - вміє! Довго терпіти цю тугу дику навіть я не спромігся. Наче шию скрутив товстому індику - із господарем розрахувався та рушив геть. Ще не знав, навіщо, та - до цього було не звикати. "Коли у кишені вітер засвище, тоді й буду грошей шукати". ...Промандрував я багацько років, втікаючи від отої туги. Вона, мов німий незбавленний докір, мене душила. Та й досі душить. Лише у цім Лабіринті трохи послаб її металевий потиск. ... Отож, блукав. Тяглися дороги, одягали в свій вічний попіл. Я мандрував з караванами, охороняв купців. Від передчасного савану з них не один вцілів лише завдяки мені. Та навіть у сні я - врятуватись не здатен був від потягу рухатись кудись. Жорстокою лапою здавлював горло моє мій звір. І я потроху звик... Тому, коли чаклун з`явився й приніс з собою таємницю, за неї я таки вхопивсь. Він поманив мене не медом, він, бестія, знав те, що треба. Надію вправно підчепив на свій невидимий гачок. Я заковтнув. Й за ним пішов... 10. Б у р м о т і н н я п л ю г а в о г о с и в о в у с о г о с т а р ц я і з д и в н и м п а к у н к о м п і д п а х в о ю Нахиляюсь до хлопчини: безтямний погляд, наче в ляльки. За цими темними очима нема нічого - не вдивляйся! Та це лише на перший погляд сама безодня там. Насправді ж, мов біс у коноплянім полі, своєї миті там чекає закутий розум. Що - причина неволі - я, на жаль, не знаю. Завмер та дихає хлопчина. Собі ж тим часом пригадаю, як все було. ..."Ходімо" - пішов, а я - за ним. "У Лабіринт?" - питаю обережно. "Ні, не в Лабіринт". "Куди ж?" "Куди? Підем ще за одним". Пішли. /.../ Вмирала ранняя весна, а я дивився на країну: вона валялась, мов свиня, в кривавих, вицвілих руїнах. Минуле здохло. Сивий крук ліниво дзьобав жовтий череп. О хаосе, тепер вируй, тепер бий хвилями у берег, відрубуй шмаття від землі, де стовбури зреклись коріння! Минуле здохло, час зомлів, й шкребуться дурно у повітрі гіллям порожні дерева - дощами небо не зарадить живим мерцям. Та й на дрова тепер не візьмуть люди - навіть вогнем не займуться дрова... Що ж люди? Помічають? - ні! Байдужість? Чи властивість смертних? Вони ж бо - знаю - не дурні, не дурні ж. Але хто озветься, коли гукнеш?.. Пусте; гукай, вий вітром в полі. "Хата з краю", - відповідають. - "Не шукай людей-героїв: їх немає". І опускається рука. А зрештою, можливо, я все перебільшую? Для смертних оця спустошена земля, оця, в зневірі та безмежнім всевладнім забутті, - вона - метелик новонарожденний, що спочиває на шматках від гусені. Тепер - злиденний, щоб потім до небес злітать. Я в чаклуна про це спитав. Той у зневазі осміхнувся: "Яка різниця? Все одно це царство не збудить - поснуле, вже не прокинеться воно до скону. Приспане минуле не вмерло, якісним вином - хай, зберігатиметься. Кращим лиш стане з часом. Ці ж ледащі - повір, їм, друже, все одно". І я б повірив, певно, та потрапили ми якось в місто - звичайне місто: темнота в провулках, сморід скроні тисне. Безчестя й честь, мов дві змії, що, перев`язані на гербі, тут існували в боротьбі й с п і в - і с н у в а л и аж до смерті - чи друзі а чи ж вороги - і не второпаєш. Біднота і знать вельможная були зміюками. А дні та ночі повз них хмаринами пливли, спливали тижнями, роками. Тіла тварюк переплелись, - не розірвати вже руками, - одне в одного проросли, не розрізнити, де чиє. Й одне вже іншого не вб`є, бо здохне і само ж на місці. Отож, до міста ми прийшли - аж чуємо: "Важливі вісті! Увага всім! Усі сюди, на площу!" Зирить глашатай на натовп (й ми стоїм) та каже: "Наш князь наказує: нехай в родині кожній хто руками або ж чимсь іншим заробля - той сплачує щодня податок і до скарбниці короля, і до скарбниці, звісно ж, князя. А ні - холодна та петля". "Знов несподіванка "приємна"! - мугикнув мій чаклун. - Тепер й нам доведеться теж, напевно, сплатити данину. Тебе ж запишуть в неабиякого робітника. Та хай вже так. Не будемо баритись - годі; підемо зараз же шукать гостинний двір для мандрівних людей. До завтра заночуєм". Тим часом горлодер вже зник - і не помітить, й не почути - верткий тхоряка! - та біс з ним. Ми ж, перетнувши місто, вийшли до двору з вивіскою "Тин мандрівника". Ніч оповила все місто сморідним своїм брудним ганчір`ям жебрачини. Чаклун у двері стукнув раз. За мить тонкий, мов глист, хлопчина вклонився, запросивши нас: "Заходьте". Ми зайшли. Хазяїн, товстий та лисий, позирнув спідлоба. Стало мертво в залі - лиш стиха хтось слину ковтнув. Я ж і забув, що мій супутник іззовні зовсім не взірець краси людської. Чорна сутність - чи там яка вже - постає у цім обличчі: ріт-провалля та погляд-постріл, лезо-ніс. Я звик (разом бо мандрували) до чаклуна. Але ж вони, відвідувачі, поковтали від переляку виделки, коли у дверях ми постали. Завмерли навіть павуки, що павутиння тихо пряли під стріхою. Господар наш, хоч спершу остовпів, - оговтавсь й пішов прямісінько до нас; кульгав (щось негаразд з ногою), - ...і раптом я його впізнав. "Добривечір, - сказав господар. Кімнату? М`яса та вина? Дівчат?.." Стенав плечима - "Годі!" - чаклун. "Кімнату та вина із м`ясом. А дівчат не треба". "То, може..." "Ні". ...Давно, давно, тому десь із півсотні років зустрілись ми з тим товстуном, та я зберігся, я, нівроку, зберігся (дивно, аби ні) а він десь розгубив чуприну; - та ж я пізнав його, а він не упізнав мене. З хвилину - завмер - і довго розглядав моє обличчя. Та, на диво, таки знайомця не впізнав. Кивнув: "Так, пане, ваша воля. Все, що бажаєте". Чаклун і я прямуємо до столу. Всі тиснуться в найдальший кут та роблять вигляд, наче нас не помічають. Розмовляють поміж собою. До вікна разом із чаклуном сідаєм. Чекаємо. Ось принесли замовлене. Їмо. Поїли. "Ну, я у ліжко. Ти ж диви - бо завтра рано..." "Зрозуміло. Йди. Я ще трохи посиджу". Чаклун пішов. Мені ж цікаво, як поведе себе товстун, невже ж?.. Той крутиться (не жваво, а так, помірно), віддає накази, з кимось розмовляє. Але ж обличчя він своє ні-ні - до мене й обертає. Аж ось підходить. Шкутильга. "Даруйте, пане. Я, звичайно, міг помилитися..." "Ага, могли, - кажу, - але сідайте та поговоримо. Нога все ж не загоїлася, бачу". "Це таки ти!" "Авжеж. Це я, хто ж ще". "Але... Але... Пробач, та ти ж був такий, коли ще я, хлопчак безвусий, нерозумний..." "Облиш. Є речі, про які найкраще навіть і не думать. Химерна штука - ті роки. Забудьмо. Як ти?" "...Так. Спокійно, мов у болоті. Живемо, годуємо, самі п`ємо. Та й як, скажи мені, не пити - інакше ж неможливо жити у цьому місті, де дахи - то ненажерні павуки, висотують не тільки розум, а й людяність; мов кров, п`ють сльози - їх не лишається в очах. Я тут пиячити почав, хоча ніколи... а-а, ти знаєш, - змахнув рукою. - Не впізнав самого себе якось зранку. Відсунув на вікні фіранку, а сонця в тім вікні нема. Пітьма! Самісінька пітьма! Злякався. Мац руками очі: де ж сонце, чом світить не хоче? чи це осліп я, чи воно не зазирає у вікно?! Впади, завісо! Згинь, примаро! Пасуться в небі вівці-хмари, але чабан спиною став до міста всього. День настав для решти - ми ж..." "Таке усюди, - кажу йому. - Без світла люди живуть. То що, скажи, з того? Їм не бракує вже його, бо звикли. Звикли! Мертві душі, безцільні, неживі, байдужі!.. Але даруй, що перервав. Розповідай". "Я перестав, злякавшись, пити. Придивлятись довкола себе я почав. Та з мудрецями розмовляти, та копирсатися в книжках". "А звідки в тебе взявся час на це?" "Та знаєш, коли схочеш, то й вище голови підскочиш. Коротше кажучи, потроху я розібрався що до чого. Ти скажеш: "добре, а що зробиш й нащо - для кого і для чого?" Я відповім: не знаю сам, це віддаю на суд богам - як буде все, так все і буде, лиш люди... розумієш, люди - вони ж не порох на шляху, аби картоплею в льоху чекати: може ще господар "врятує"... А до того - годі і сподіватися; чекай подій та язика тримай подалі від думок, - картопле! - та гний у темряві. Затопить твій льох, знайдуть тебе жуки - не захищай своїх боків - терпи. Та колисай байдужість. О, порожньоголові ду рні! Оця молитва - віриш, ні? - вже в горлі кісткою мені стирчить. Тут я з тобою згоден. Та легко рятувать народи, які до того прагнуть. Шану, підтримку знайдеш в них. Світання нового батьком назовуть. Там добре. Що робити тут?" "А чим зарадить можеш ти?" "Якщо і не звести мости над прірвою, аби іще раз перевести в нову печеру із поруйнованої, - хоч вказати шлях. А цим шляхом вестимуть інші. ...І, до того ж, задля прийдешньої отої - що має тільки ще прийти - людини, - вламки зберегти минулого, оцього світу". "Чи треба, га? Скажи-но, звідки ця певність в тебе, що вони, уламки світу та війни, яка його руйнує, - гідні життя; що мертві тіні їхні таки вже неодмінно треба вкладати у фундамент-ребус нового світу? Може, краще б було звільнити від ледащих, безвольних спогадів прийдешність? Коли ж і рятувать - то дещо, а не усе підряд". "А як зерно здорове та будяк ти відокремиш? Я вважаю, що нам вгадать богів бажання - не спромогтися. І тому й надалі рятуватиму книжки та витвори мистецтва, - не залишу цієї стежки доскону. Все одно мені нема ким піклуватись. ...Ні, отут збрехав, - але не дуже. Звернусь до тебе, давній друже, з одним проханням. Чи... Не знаю... Бо я не дуже й потерпаю від того. Най промовчу ліпше!" Й хоч ще ми розмовляли, більше про "те" я й слова не почув. Наполягати ж не наваживсь. Вже ніч згасала. Мов свічу, світання пестило руками півмертвий місяць. "Ну гаразд, я мушу спати йти, бо зрання ми вирушаємо. Гора, гора, гора - а за горами, - ти чув, напевне, - Лабіринт." "То ви - туди?!.." "Так, ми туди". "Тоді - допомагай боги вам!" Гіркоту втримав: "Так, боги... Най тільки визволять від диму жертовного, який закрив уже і сонце, - най розплющать "величні очі". Та з-під зір... А втім - хай сплять, безжальні, люті. Ніколи б не постати їм зі сну". "Не богохульствуй!" "Годі! Що знаєш про небесну лють?!" "Нічого. Й як ти досі ходиш по цій землі - ото дивлюсь, - і теж не знаю, і дивуюсь. Як попустили? Не збагну". "Облишмо це. Уже піду я Вхоплю-но крихточку хоч сну". Ми розійшлися по кімнатах - у вікнах вже світився ранок... 11. Л ю д и н а з ч а к л у н с ь к и м п о с о х о м т а п о д е р т и м, н е н а ч е р а н а, р о т о м Дивне дитя - порцелянове наче, наче маріонетка, нитками оповита. "Навіщо з нами узяв, чаклуне, його?" - питають мене супутники. Пояснити б, але - чи сприймуть, чи зрозуміють мої пояснення?.. (Дивний вітер - живий, похмурий - позаду виє... чи - он, праворуч, у тім тунелі, чи... Ні, не знаю. Але виття це дратує сильно. Немов звитяжець, котрий до бою своїм сонетом завзято кличе вороже військо, - цей клятий вітер до нас гукає: "Заходьте, гості я вас вітаю. я радий з вами до герцю вийти, та позмагатись - заходьте, любі!" Замовкни, клятий!) ...Чи зрозуміють, чому узяв я сюди дитину? Стуляю міцно свавільні губи - мовчу, ні слова. Най трохи часу мине - побачим... (цей клятий вітер!..) іще побачим, що з того вийде... Як дивно! З ними я зустрічався - з всіма - зумисне: шукав, знаходив... А цей хлопчина... Ми ночували в заїжджім домі, бо мандрували до Лабіринту. Я спав до сходу сухого сонця. Мов чорне око, воно розплющило хмар повіки. Вдягнувся мовчки, з кімнати вийшов, зійшов до зали. Побачив знову: порожність, млявість, брудна підлога (підлогу терла гладка дівиця); лежали лави, втягнувши шиї, мов налаштовані до облоги, - столи під ними сопіли важко. Почувши кроки мої, спустився товстун-господар, - зітхнув, вклонився: "Зарозмовлявся із другом вашим - отож, даруйте, що трохи сонний. Чого бажаєте? Добре, буде. Його? Камріна за мить розбудить. Камріно, чуєш - облиш підлогу!.." Він наказав тій гладкій дівиці йти за безсмертним. Я снідав швидко. "Хоча б у дурні нам не пошитись. Хоч би нам встигнуть, хоч би нам встигнуть!" Товстун кахикнув: "Пробачте, пане, але..." "Кажи вже". "Я чув, неначе до Лабіринту йдете. Пробачте, іще раз, прошу, але останні і дні, і ночі не можу спати: гризе турбота, мов невсипущий пацюк". "Давай-но, підходь до суті". "Чи не могли б ви з собою взяти одного хлопця?" "Кого?!" "Стривайте, не відмовляйте, лишень..." "Кажи ж но!" "Та бачте, це не простий хлопчина. Не знаю навіть, як, пане, звати цього приблуду..." "То він приблуда?" "Та ні, не зовсім. Але... Частково..." "Тебе послухаєш - ані слова і не второпаєш". "Добре, буду усе спочатку розповідати. Колись під вечір, - дощило, хмари рвалися навпіл; гілки-примари у вікна стукали-заглядали, - сиджу (клієнтів немає, звісно), читаю... Отже, сиджу самотній, аж - стукіт чую. Гадаю: може, хтось завітав. Я на rанок вийшов. Дивлюсь: нікого, лиш дощ та вітер. Стою в калюжі, шепочу: "Дурню, нащо прибіг ти? Кого почув ти? Глянь, навіть жаби втікають звідси!" І правда: плигає, - так бадьоро, неначе винайшла камінь щастя, - маленька жабка, брудна, смугаста, - от скаче й скаче собі, моторна - та й раптом - вірите! - зупинилась, на мене глянула й проказала: "Людино, чуєш? Негайно ж, зараз іди у стайні!" І жаба зникла. ...Буває всяке, скажу відразу. Але не п`ю я років вже зо два. То хто ж сказав це? Бруківка? Зорі? Чи - з глузду з`їхав? Оце так радість! "І що робити? Послухать жабу?" - собі міркую. "Та, врешті, добре - іти до стаєнь - це ж не за обрій. Задовільню-но мале бажання малої тварі - най звеселиться". І - по калюжах, лише не крячу!.. Заходжу в стайні і в стайнях бачу: на сіні хлопець якийсь. "Звалився, - шепочу, - з неба, ти, певно, гостю! Отож на небо і забирався б". А він - не глянув і не озвався. Лише на дворі, десь в високості, грім бухнув серцем. А гість - ні слова. Лежить безвольний - дешева лялька. То ж хто він: дурень, жебрак, гуляка? І що робити м е н і , о Боже?! Про це ж бо жаба не говорила! Куди його? Чи на двір чи в хату? Чи дать притулок, чи геть прогнати? Отак вагався я і барився в своїх учинках. "Най сумнів згине! Притулок гостю надай, - не вічний. Лиш зачекає, коли відвіда тебе потрібна йому людина". "Хто розмовляє зі мною?" Тиша. "Чиї це жарти?" "Це все не жарти". І раптом знову побачив жабу: вона - та ж сама - нахабно сіла на вході в стайні. "Я не жартую. Притулок хлопцю надай. Людина, йому потрібна, до Лабіринту ітиме. Чуєш?" "Аякже, чую. Але..." "Зроби це. Повір, так треба!" Й смугаста виплигнула зі стаєнь. Кажу: "Ну добре, але востаннє прохання здійснюю жаб. Даремно хтось там вважає собі, що кожна тварина може втягти до дому мені приблуду, і будь-кого я пригрію. Дзуськи! Уже оцього - нехай! - а решту - даруйте, панство!.." Коротше кажучи, взяв я хлопця й утримував. Ну, довелося - бо я ж не нелюдь. Він не пручався, коли підняв я його з соломи й повів до хати. "Сідай на лаву", - стоїть стовпом. Я плече стискаю й давлю - сідає. "Тримай-от ложку та їж". Поглянув. Узяв. Тримає. "Ну їж вже!" Сунув її у миску. Поклав до рота. Та й задивився на кішку. "Гей, ти хоч трохи маєш, хлопчино, клепок?" Чи зневажає, чи просто дурень. Так чи інакше, але протримав його. І ваш от візит, здається мені, - той самий, якого мав він чекать". Господар уважно глянув мені у очі. "Чи точно брати з собою хочу його годованця? Боги , може, лишили хлопця, аби надати мені підтримки якоїсь?" Сумнів тоді вже мав я. Але безумця таки повів за собою. Варто, а чи не варто було робить це - побачим з часом. А поки... Вітер гуля навколо. Цікаво, звідки він тут узявся. Чи загубився й блука-шукає відкриті двері? Чи, може, тут він живе, в полоні? Але розмови його солоні і розум, й душу їдять майстерно. 12. В і т е р у к о р и д о р а х Куди йдете? Чи дій- дете? Заходь- те. Де ви впа- дете? Ступаєте, зиряєте, сира земля навколо вас стискається. Стискається! Зсувається! Буває так: стоїть будяк й гадає він, що він - один, що він - герой. Та хтось скеро- вує коня - й будяк згина- ється й лежить. Отак і ви... Отак і ви! Давить! Давить! Таких як ви, - лише давить! Дивись, диви - висить над спи- ною, висить загибель. Спить твій Бог. Який тебе би мав урятувать. Твоя спина - за нею смерть. І вітер дме... І вітер дме! Я вию: "Де ви впадете? Ступаєте, зиряєте, лиш смерть свою вшукаєте". Немає тут живих. Приблуд не любимо. Їх ми вб`ємо. Хто ми такі? Чужі думки, ті почуття, які виття, які нудьгу будують. Тут ми живемо. Ми вас вб`ємо. Ми й є - нудьга. Ми й є - туга . Ковтни ковток - не зробиш крок. Дихни - замреш. Дихни - помреш. Дихни, ковтни - даруй мені свої думки, своїх вовків, які в тобі живуть роки. Я їх візьму, плекатиму, гулятиму, таких, як ви, стрічатиму, вітатиму, ковтатиму - до серця при- гортатиму. То ж слухайте - не вухами, а розумом ви слухайте. Тоді зайду, тоді ваш дух і душу всю я з`їм, вип`ю. Даремно ви пручаєтесь. Усе одно впіймаєтесь. Куди йдете? Нащо йдете? Упадете. Загинете. Загинете!.. Загинете? Загинете 13. Л ю д и н а з м е ч е м Темнішає - а чи лише здається? Бо смолоскипи начебто так само палають, як палали. Хтось сміється негучно. І стрибає перед нами - та так, що не побачиш. Тінню тіні літає за спиною - й виє вітром. І тінь ляга на мертве павутиння, перетворившись у жахи правічні - ті, що куняли в темному кутку й чекали. Дочекались. Ворушаться і лізуть у свідомість. Павуку аж лячно - он поглянь - у це вдивляться: тікає геть. І нам би час тікати, та нині, приятелю, зась! Казали ж люди: тут шукати даремно слави. На кістках кістками ж ляжеш - от і все. І більше, втям собі, нічого. Це - Лабіринт. Це - нагла смерть, що володіє міццю Бога. Ти, парубче, примандрував, аби тут заробити гроші. Облиш лушпиння сподівань - здолати Лабіринт не зможеш. Він світ - ти пил. Він лев - ти тхір. Забудь ідеї небезпечні. Але, побачивши лиш вхід до Лабіринту, недоречний відчув я потяг: увійди! Немов аркан на голу шию накинув хтось мені. "Сюди, сюди, до нас. Чинить не смієш ти опору". Я й не чинив, та і заходити не прагнув. То ж днями у корчмі сидів - не пив, а так - чекав примари якоїсь. Запитав би хтось: чого тут бовванієш, дурню? - не відповів би. На питво та їжу гроші мав. І тут от їх заробляв: косив траву, худобу пас й рубав я дрова. Два місяці так жив. Чаклун, прийшовши, змусив вийти знову мене із забуття. Пішов. Й залишив міркувать під тином. Хто я такий? Й живу нащо? То ж вистачило лиш години, аби вагання щезли. Я почав на чаклуна чекати. Багато днів він не з`являвсь, але нарешті (засинати почав я, сидячи в кутку) - аж двері рипнули: на вході - три постаті. Впізнав одну, а двоє - хто вони? Заходять до зали. Вибіга корчмар - послухав: "Добре, пане, добре". Прибульці підійшли. Зніма свій капюшон чаклун: "З тобою ми знов зустрілися. То як, підеш із нами?" "З ким - "із вами"?" Чаклун кивнув: "Іди та сядь, й всади хлопчину". Старець, званий супутником, підвів, всадив дитину. Влаштувався поруч. "Перед тобою диво з див, яке вважає вічність горем, бо сам - безсмертний. Певно, чув про цю людину ти. Багато пісень, байок, казок течуть із вуст в уста про нього. Варто б послухати і записать, - в них правди знайдеш крихту малу. Знайомтесь". Без гучних вітань кивнули. "Отепер вже знаєш, із ким ітимеш. То підеш?" На хлопця не звернув уваги, кажу: "Погоджуюсь, авжеж! Лиш пам`ятай, що обіцяв ти". Чаклун всміхнувся: "Не турбуйсь!" Тим часом підбіга до столу корчмар: "Потрібне роздобув, тримайте - от вам хліба, солі, м`ясце підв`ялене, ліхтар. От тільки б ліхтаря потрібно... кхм!.. повернути", - і корчмар почервонів та швидко вийшов, узявши гроші в чародія. "Ну що, ідемо?" "Зараз?" "Так". ...Сей несподіваний і дивний візит, а потім "йдем" - межа, за котрою для мене тільки тонель оцей. Я у норі, що іменується так дико, незвично: " Л а б і р и н т ". 14. О ч і з - п і д с т е л і Знов рушили. Все далі, далі ідуть прибульці та невдахи. Мусили б перелякатись. Але, дурні , вони ідуть - ідуть у сни... 15. В і т е р у к о р и д о р а х Прокинувсь -кинувсь -инувсь Лабіринт! К і н е ц ь п е р ш о ї ч а с т и н и Київ, 21.10.97р.-15.03.99

вгору |  |  |
[an error occurred while processing this directive] |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 21.05.2003 17:25:53 |