         
 СМЕРІЧКА    
       
 Внизу під скелями срібляста річка,    
 А над проваллям, на самім краю,    
 Стоїть висока, рівна, ніби свічка,    
 У гостроверхій шапочці смерічка    
 І в плесі розгляда красу свою.    
       
 Немов гуцулка горда і смілива —    
 Вона сп'ялася на скали карниз.    
 І я боюсь, коли бушує злива,    
 Що ось прийде хвилина нещаслива,—    
 Смерічка посковзнеться й рине вниз.    
       
 Але корінням грунту кам'яного    
 Незримо й цупко держиться вона.    
 У спеку воду дістає із нього,    
 А в бурю пригинається розлого    
 До каменя, напнута, як струна.    
       
 За те, що дух її не всох, не вимок,    
 За ті великі сили життьові,    
 Що виграють зі смертю поєдинок,    
 Я б посадив її серед ялинок    
 Побіля Мавзолею у Москві.    
   
