|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор твір

Любов Сирота ПРИП'ЯТЬ -- 2000 Зелена, квітуча пустка сучасного міста примар. -- Ні зойку, ні сміху, ні хрусту. Лиш вітер -- господар і цар, та промені сонця в листі втамовують сум самоти. Стомились будинки барвисті без рідної їм суєти. Тому навіть шепіт, здається, мов грім у квартирах луна. Тут розпад і тлін крають серце… А зовні -- буяє весна! Неначе у сні абсурднім не можеш збагнуть -- хоч сказись! -- як ці, майже справжні, джунглі із лісом будівель зрослись? Не сон! Не фільм фантастичний -- реальність жахніш від хімер! "Невже цей пейзаж стане звичним на всенькій Землі відтепер?" -- терзатиме душу до скону ця думка, як совість жива. Не випустить зона з полону нікого, хто тут побував! -- Тягнутиме вперто, магічно до себе, мов смерть навісна. І в серце вцілятиме вічно нещадно тиха весна. БІЛЬ Немає світла жодного в тобі. Лиш чорне полум'я знедоленої долі та калинова гіркота журби, та спопеляючі жарини болю… Ось все, що залишилось від душі, яка колись співала і палала прозоро, світло, та ще й крила мала… Зламались крила десь на віражі лихої долі… Мороком гнітючим твоє життя крізь тебе протече. Лише нового болю жар пекучий прониже небо крижаних ночей. ЛЮБОВ 1 Здоровий дух -- в міцному тілі. А в хворому -- мабуть, нема його, щоб душу зігрівав? Тому вона мовчить, зомліла… Я знаю, що мене трима лише одне у світі грішнім -- ти, любий мій, мій дар всевишній, притулок мій, мій порятунок!.. Вдихає ще в мене життя твоє кохання, поцілунок мене вертає з небуття, гальмує новий напад болю… Благаю Господа щодня, щоб твій вогонь не згас ніколи! Ну, а коли назовсім я піду по той бік цього світу і віднайду свій дух палкий, молю, щоб дав Господь хочь звідти тебе зігріти в час скрутний. 2 Зима вже скоро. Тільки б того лиха. Але як щемно, як зажурено, як тихо останнє листя простилає шлях суворим дням. Та глибшає в очах твоїх безмежна мудрість, на яку не вплине несхібна переможність часоплину. Все тлінно! Лиш одна Любов стосила не дасть закрижаніти нашим крилам -- щоб крізь туман і суєтності тлін ми піднялися в Вищу Височинь і осягнули Істину Єдину. 3 Ти зі мною не розминувсь. Стрілися з ласки Божої. Випало раптом нам -- не комусь -- щастя на мрію схоже. Наче небо з землею зійшлись не в борні, а в любові… Мабуть, ми бачилися колись в інших світах з тобою? Десь у надхмар'ї наші шляхи мусіли перетинатись, щоб одне одного в час лихий знов ми змогли впізнати. Знаю, ми маємо -- поки не щез обрій, вогнем омитий -- цей подарунок щедрих небес долею відробити. ВИБІР Спливає час, кільцюючись в роки: з біблійної, квітневої хвилини фатальний розпад сіє по світах. А ми, хто тут ще -- чи живі таки? Чи дотліваєм, як сліпі жарини зорі, що загубилась в полинах? Цей розпад, розпач -- то наш біль чи страм? І де притулок відшукать стражденним? Господь чекав на наше каяття -- й не дочекавсь! Пече минуле нам. Аж стогне, прагне свята сьогодення. Та віє гіркотою з майбуття. І все ж Господь чека… НЕ УБИВАЙТЕ АНГОЛА В СОБІ Не убивайте Ангола в собі, не підтинайте, не ламайте крила! Не піддавайтесь ницій ворожбі, які б вона Вам блага не цідила. Хоч погляд Ангола суворіша немов, коли збиваєтесь на шлях порочний, проте лиш Він дарує Вам любов. Він -- Ваш зв'язок з небесним домом Отчим. Відчувши, що стає за тягаря, Він може Вас покинути назавше! Тоді так боляче впаде зоря, відлунням тонкострунним серце втявши… І загарчить насичене нутро, що душу перетравлює на тління! Але всі блага світу, царський трон Вам пеклом стануть без Його світіння. Не здайтесь сатані у боротьбі! Не дозволяйте злим думкам гніздитись. Не убивайте Ангола в собі! Йому так важко буде відродитесь. І поки Ангол Ваш дзвенить крильми, і поки небо ще зоріє Вами, спішіть звільнитися з тенет пітьми, утверджуючи серця ритм ділами! *** Людина -- я. І радісно мені тому, що я -- людина! Які чудові постаті ясні дарує світу кожна днина! Все вміють люди: створюють світи -- на полотні, у музиці, у слові; плекають хліб, вирощують сади; міста будують і доми Господні… Яка любов об'єднує серця! Яка краса у кожному народі!.. …Але чому війні нема кінця? -- Аж стогне Всесвіт від людської шкоди… Святі слова затоптують в багні, підміняють кохання блудом, все знищують… І Бога на Землі теж розіп'яли люди!.. Які ж бездушні постаті жахні з'являються на світі кожну днину!.. Людина -- я. І соромно мені, що я -- людина…

вгору |  |  |
[an error occurred while processing this directive] |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 21.05.2003 18:07:37 |