         
 * * *   
       
 В гуцульській хаті на печі    
 В куточку сушиться пшениця    
 На калачі.    
 На тій пшениці удовиця,    
 Немов на подушчині, спить.    
 Їй сниться, що її обличчя    
 Покрила віспа    
    (То зернятка вдавилися в лице).    
 І хоче змить    
 Вона рябеньку шкіру, та не може.    
 Метнулася до дзеркала — біда!    
 О, скільки на щоці тих чорних ямок!    
 Не варто жити! Вибігла на ґанок —    
 І до колодязя... Вода    
 Відбила знов огидні решетини.    
 Вдова стає на кам'яні цямрини...    
 Кінець... і прокидається,    
 В люстерко загляда,    
 Стирає із чола, як піт, зернини    
 І посміхається...    
 Забула, що у неї скроні сиві...    
 Які не раз бувають сни щасливі!..    
       
 1965    
