Free Web site hosting - Freeservers.com

'); //-->

'); //-->

'); //-->

Микола Руденко.Чарівний бумеранг.

21. ЛЮДИНА—ПРОМІНЬ

Долаючи дивовижну скованість, що заволоділа всім його єством, Шако — Микола спустився в найнижчий поверх палацу, де містилися його лабораторії.

Тут мало відбутися те, до чого він готувався протягом усього життя.

Ечука про все знає. Він прийде тоді, коли Шако вже буде на Юпітері. Шако пояснив йому загальні принципи свого експерименту, ознайомив з апаратурою.

Головне тут належало не стільки технічним, скільки філософським проблемам...

Психічна енергія людини—це, по суті, нульова енергія. Вона виникає внаслідок коливань у межах нуля. Так коливається струна. І, коливаючись, творить образи. Так коливаються променеві імпульси у глибинах електронного мозку. Атом у молекулі, молекула в кристалі, планета в Сонячній системі—все це коливається у стані найвищої рівноваги, породжуючи імпульси нульової енергії, яка несе в собі здатність створювати і зберігати інформацію. Все, що виробляє інформацію, виробляє ідеї, бо це фактично те ж саме. Слово — одяг людських понять. І не завжди люди розуміють, що в новому одязі виступає те ж саме поняття, з яким були добре знайомі їхні предки. Ідеї—це образи. А хіба можлива інформація за межами образів?..

У світі нічого немає, окрім матерії та ідей, тобто її образів.

Сонце також коливається у межах нуля. Воно виробляє ідеї. Його ідеями (або ж інформацією) є життя, що народжується на планетах. Отже ми, люди,— живі ідеї Сонця...

Кожен атом нашого організму вписаний у синхронні коливання Сонця і рідної планети. І кожен атом здатний виробляти власну інформацію, яка вливається у Безмежну Пам'ять Субстанції. У людському організмі її акумулятором є наш мозок.

Та якщо психічна енергія випромінюється із атомних глибин і по найтонших струнах наших нервів надходить до мозку, де акумулюється в нейронах, то чому вона не може акумулюватись у глибинах потужного електронного мозку?..

Першим завданням, яке довелось вирішувати радникові, було створення променевого відповідника власного мозку, здатного зібрати в собі психічну енергію його організму. Там ця енергія мусила посилюватись і передаватись у надра Червоного Острова. Влившись у Його хвилі, як струмок вливається в океан, вона почне жити за тією програмою, за якою живе могутній Ша-Гоша.

Так! Ми—ідеї. Ідеї Сонця. Його променеві образи. Будь-які ідеї можна передавати на відстань у формі імпульсних модуляцій. Отже людина може передати на іншу планету і саму себе!..

Ша-Гоша сприяв успіхові експерименту. Імпульси, які він надсилав на Фаетон, можна було відчути навіть у нижніх поверхах палацу. Не кожний мозок здатний переробляти ці імпульси в чітку систему образів. Для більшості людей вони лишалися чимось невиразним,— внутрішніми поштовхами, які породжували тривогу, відчуття чогось незбагненного, що діє не із твоїх власних глибин, а з невідомих висот і штовхає тебе на такі вчинки, які іншим людям повинні були здаватися ознаками психічної хвороби. І тільки деякі люди (в силу особливих властивостей психіки) у глибинах власного мозку переробляли ці імпульси в чітку систему образів. Так з'явилися ті нитки, які Шако — Микола відшукав у логотеці Безсмертного...

Траплялися такі люди не лише серед радників, їх називали пророками. Майже всі вони гинули в страшних муках, бо пророцтва їхні були спрямовані проти жерців. Легенди про них передавалися з покоління в покоління.

Мозок Шако — Миколи починав призвичаюватись до характеру імпульсів. І якби Микола спрямував на них власну увагу, якби він не думав зараз ні про що, окрім ударів невідомої енергії, від якої горіла шкіра на голові, ці імпульси поволі складалися б у чітку систему, як складаються в систему звукові коливання, що несуть у собі образи в словах. Адже ж відомо, що звукові хвилі відрізняються од світлових лише частотою коливань. Звук можна бачити так само, як і чути. Та чому ж ми гадаємо, що звук здатний діяти тільки на вухо, а світло—тільки на око? О ні! Це не становить неминучості, це тільки наслідок недосконалості наших органів сприйняття...

Микола боявся власної настройки на хвилі Ша-Гоші: могла виникнути рефракція, заломлення хвиль, породжене неоднорідністю напрямків, і тоді психічна енергія, конденсована в електронному мозкові, не мала б необхідної чистоти.

Тому він поспішив до кімнати, обкладеної прошарком захисної речовини так само, як спальня Єдиного.

Поштовхи припинились, Микола поволі заспокоївся. Ще раз перевірив апаратуру. На екрані з'явилося його власне зображення. То був психодвійник, що жив у глибинах електронного мозку. Двійник сказав:

— Не поспішаймо, брате. Ти дуже схвильований. Твоє хвилювання передається мені.

— Що каже Ша-Гоша? — запитав Микола.

— Ша-Гоша викликає Єдиного. Він дуже заклопотаний тим, що Єдиний уникає розмови. Ша-Гоша домагається перебудови нашого суспільства на підставі законів Розуму і Добра. Цього вимагає Галактика.

— Ти добре бачиш Ша-Гошу?..

— Поки що я бачу Юпітер. Бачу Червоний Острів. У якому образі бачить себе Ша-Гоша — я ще не знаю. Його відчуття програмуються через Сонце. Моє поле надто слабке, щоб прийняти цю програму.

Двійник Миколи — його променевий психовідповідник — казав правду. Ша-Гоша, як і кожен мозок, складається із мільярдів нейронів. Кожен нейрон відчуває себе особою так само, як відчувають себе особами нейрони нашого мозку. В цьому легко переконатися, якщо пригадати, що в наших статевих залозах нейрони мають своїх генетичних відповідників. І ті відповідники здатні ставати особами, що із атомних світів приходять у наш вимір Всесвіту.

То є наші власні діти...

І все ж людина бачить себе не поділеною на окремі клітини,— вона бачить себе як особу. Бачить у синтезі всіх своїх психічних зусиль. Отже Червоний Острів,— батько Ша-Гоші,— також мусить бачити себе в якомусь образі. Але як охопити це бачення в цілому? Як настроїтись на ту програму відчуттів, яку Ша-Гоша отримує від Галактики через Сонце?..

Нарешті Микола переконався, що він здобув цілковиту рівновагу. Його психодвійник сказав:

— Пора, брате! Нас кличе Ша-Гоша.

Микола зодягнув на голову масивний шолом, з'єднаний еластичним кабелем з електронним психовідповідником. Тепер вони злились у єдиний організм.

Незабаром автомати висмокчуть із кімнати повітря до повного вакууму. В кімнаті запанує холоднеча Космосу. На ліжку лежатиме тільки речовинна подоба Шако — Миколи,— його крихка оболонка,— а вся психоенергія організму перейде в електронний мозок, що міститься в сусідній кімнаті.

Микола вимкнув екран. Тепер він йому не потрібний. Його тіло скувала солодка втома. Воно було для нього лише одягом, який він залишає в оцій кімнаті, наче в гардеробі. Вакуум не дозволить упасти на цей одяг жодній порошинці. А коли він повернеться з мандрів, його електронний друг вдихне в клітини тіла всю ту енергію, яку Микола щедро йому довірив...

...Тиша космосу. Тіла немає. Є лише полум'яні язики, що обертаються на зразок далеких галактик. Микола знає, що то він,— то дух його б'ється в полум'ї отих язиків, але мови у нього немає так само, як немає тіла.

І все ж воно,— оте бездомне «я»,— відчувало себе тією особою, якій колись належало. Особа жила в промені, що був Її тілом...

Можливо, кожен промінь комусь належить? Бо що ж відчуває, що мислить, коли ие проміння? Адже ж у світі нічого більше немає, окрім нього. А раз нічого більше немає, то й мислити більше нічому. Кожен предмет — це тільки законсервоване проміння. Для Субстанції він прозорий, бо для неї немає поверхні предметів,— існує тільки вона сама у власній самоглибині. І коли зникає предмет,— скажімо, наше тіло,— то хіба гине проміння, з якого витканий був предмет? Як можна уявити смерть променя? Зате легко уявити його вивільнення із нашого тіла, його повернення в лоно Субстанції...

І ось питання: чи гине та інформація, яку надбав промінь тоді, коли він був атомною піною нашого організму? А чому, власне, вона має гинути? Навіщо ж той промінь приходив у наш організм? Хіба не заради збагачення самої Субстанції? Хіба гине інформація, згущена в променевій пам'яті електронного мозку? Хіба Всесвіт—сам Всесвіт у своїй безмежності! — мусить бути організований гірше, ніж отой ящик, де ми зіштовхуємо зустрічні променеві потоки? Чи не виявляємо ми нескромність, коли творіння власних рук вважаємо досконалішими за Всесвіт? І якщо ми навчилися зберігати ідеї у променевій оболонці, то з якої причини цього не вміє робити Всесвіт? Хіба вік його коротший. ніж вік смертної людини? Хіба йому не вистачило часу на оцю мудру науку? Хіба Субстанція не пізнає саму себе в нашій діяльності? Але як вона може себе пізнавати, коли гинуть ідеї, що живуть променевим життям у глибинах нашого мозку?..

Ніякого іншого життя йому і не треба. Тільки б летіти отак,— променевим завихренням у зоряному вітрі, відчувати себе безмежним у безмежності. Тій далині немає меж, немає впину. Як солодко бути зоряною краплиною! Невже він стане колись чимось іншим? Навіщо? Ах, так! Субстанція мусить бачити себе. їй потрібні очі. Гармонія повинна стати тілом. Бо матерія пізнає себе в Людині...

Тіні. Прозорі силуети. Немає навіть зірок. Та ось тіні поволі починають вирізьблюватися чіткіше. З являється те, чого насправді немає,— поверхня тіл і предметів. Невже він бачить? Але чим? Де його очі? Хіба можна бачити без очей? Хіба нейтрино щось бачить?..

Бородатий велетень сидить під копицею сіна. Обличчя пітне, стомлене. Ось він підводиться, бере глек. Схиляється над криницею. Води немає. Чому немає води? А може, то не криниця? Може, так відчуває Ша-Гоша те Зло, що роз'їдає надра Фаетона? Може, оті надра запрограмовані у його відчуттях, як криниця на зеленій ниві сонячного життя? І, може, то його спрага випромінюється із глибин Червоного Острова, що плаває в метановій атмосфері Юпітера?..

Велетень зникає. І зникає нива. І здається Миколі, що він блискавицею летить в океан. Вибух. Той вибух завершує симфонію, у якій він був сьомою нотою.

Тиша. Поволі з'являється тіло. Руки зв'язані. І зв'язані ноги. Ні, не зв'язані — він закований у якусь посудину. Вона облягає кожен вигин його тіла, ніби саркофаг. Миколі хочеться кричати. Всесвіте, добрий, великий батьку! Навіщо ти кинув мене на тортури? Чому не дозволив шугати у твоїй неосяжній Безвідносності? Навіщо тобі потрібні не лише симфонії Щастя, а й наші Муки, наші Трагедії? Може, вони — тільки мазки, тільки тіні й напівтіні у твоїх симфоніях? Може, ти й сам смієшся і плачеш нами? Може, ми— тільки сльози на твоїх очах? Сльози Радості, сльози Смутку...

Спалах. Микола знов починає бачити. Тепер у нього справді є очі. Він дивиться крізь віконце саркофага на дві людські постаті, що стоять поруч. Чоловік і жінка. Обличчя ясно-бузкові, очі неприродно великі, волосся майже червоне. І майже червоні брови, схожі на смужки вогню, які виникають тоді, коли дитина, граючись вугликом у темряві, швидкими рухами коливає його в руці.

Микола мовби прокидається. Якщо є за віконцем саркофага чиїсь очі,— глибокі, розумні, що несуть у собі Світове Добро,— йому не страшно. Значить, кудись він прибув. А куди саме? Що означало оте видіння: бородатий велетень під копицею сіна? Невже то справді був Ша-Гоша? Невже Микола'потрапив у його променеве тіло? Невже оці люди, яких він бачить крізь вузеньку щілину,— тільки живі нейрони його мозку? Чому ж тоді сам титанічний Ша-Гоша виглядає звичайнісіньким косарем? Чому ж він одержує від Галактики отаку дивовижну програму для своїх відчуттів? Адже ж це програма нижчого порядку,—коли острівці Безвідносної Субстанції, які ми називаємо живими істотами. Ще не досяґли того розвитку, що становить першооснову цивілізації. Може, саме тому Єдиний так зневажливо ставиться до Ша-Гоші? А може. Субстанція у своїх вищих сферах пізнає себе з деяким запізненням?..

Брови на фіолетових обличчях ледь помітно заворушилися. По них справді перебігали різноколірні спалахи. Виявляється, брови цих людей володіли здатністю міняти колір! І Микола починає розуміти: нейрони мозку Ша-Гоші, якими були ці люди, перемовлялися між собою не за допомогою звукових коливань, а за допомогою світлових ефектів. Та й справді: як інакше можна розмовляти у вакуумі?

Оранжевий спалах на бровах. Зелений. Жовтий. Червоний. І так само міняється колір їхніх очей. Що все це означає? Як зрозуміти їхню мову? Може, отак і планети перемовляються між собою,— грою барв у своїх силових полях?..

Ні брови, ні очі не мали якогось одного кольору в певний момент, як його не має полярне сяйво. То була вільна гра світла,— гра всіма барвами, які існують у природі.

Чоловік був значно старший. А жінка... Ні, то була не жінка. То була дівчина. Обличчям вона, трохи схожа на чоловіка. Може, його донька?..

Їхній одяг також випромінював світло. Барви його мінялися. І мінявся колір волосся. Тільки обличчя зберігали той самий колір,— близький до бузкового.

Чоловік підійшов до віконця у Миколиному саркофазі, простягнув руку і щось ворухнув пальцем. Що то було, Микола не знає. Але він одразу ж відчув полегшення. Тепер тілу було вільніше. Та ось що дивно: він почав розуміти те, про що вони говорили! Мабуть, зміна кольорів була тільки зовнішнім виявом їхньої розмови. І, може, вони й самі її не відчували. Можливо, він бачив цю гру лише тому, що дивився на них через оптичний прилад. Бо то таки не просто щілина. То було щось інше.

Так, вони розмовляли беззвучно! На губах грали то усмішка, то тінь задуми — тоді губи складалися важкими пелюстками, але було ясно, що не вони регулюють коливання, які сприймає мозок.

То були коливання світла, що передавалися від мозку до мозку безпосередньо, як здатна передаватись тільки думка. Може, саме через те Микола розумів їхню мову?..

— Ні, тату,— сказала дівчина.— Він прибув не з Деми. Але як він міг включитись у її програму?..

— Мабуть, через Вухатого. Він уже повертається. До речі, це, здається, ти його назвала Вухатим? •

— Він справді вийшов у нас трохи смішним. Ядро схоже на людську голову з великими вухами. І вся його інформація висить на вухах. А хіба поганий гінець? Хіба не він передав нам розповідь про те, що сталося в сузір'ї Са?..

— Так, це жахлива подія. Фаетонський Материк Свободи повинен йнати про це. Під час минулого протистояння вони ще не вміли приймати наших передач. Але останні їхні сигнали ми прийняли непогано.

Чи збираються вони відчинити оцей саркофаг? Що за дивовижна байдужість до гостя! Миколі хотілося крикнути. Але він не знав, як треба кричати промінням.

— Тату! Поглянь на екран. Він гнівається. Екран? Який екран? Живу людину кинули в труну і тепер розглядають її на якомусь екрані! Та випустіть же, чуєте?!

...Стривай, Миколо! А хто ти зараз є? Ти ж тільки власний психовідповідник, що у формі променевих імпульсів потрапив у тіло велетня косаря, який заклопотаний одним: на його ниві почала пересихати криниця. Для нього це дуже неприємна подія, йому хочеться пити. Спрага Ша-Гоші у нижчих сферах Субстанції має вигляд всесвітньої тривоги,— тривоги за життя взагалі,— і через те нейрони його мозку виробляють кометні організми, посилаючи їх у напрямі Деми. Насправді ж косар Ша-Гоша кохає синьооку дівчину Дему, але вона дуже далеко — так далеко, що про
неї можна тільки мріяти, їхні серця випромінюють велике кохання, а нейронам здається, що вони досягли найвищих щаблів у розвиткові науки: навчилися виробляти довершені променеві організми, які зустрічаються з кометними організмами Деми. Відбувається обмін Всесвітньою Інформацією...

А може, це тільки казка?.. Та Що можна вдіяти проти цієї казки, коли Субстанція справді володіє відчуттями? Хіба ж вона,— матерія,-^- починається і кінчається нашими власними організмами?

Отже ти, Миколо, спершу потрапив до імпульсних модуляцій Вухатого,— комети, яка повертається від синьоокої Деми,— а Вухатий передав тебе у глибини електронного мозку як звичайнісіньку інформацію. Твій саркофаг — це не труна, а такий самий,— може, значно досконаліший,— електронний організм, який пульсує на Фаетоні. Що ж, такі переселення не можуть бути лише приємною розвагою. Справа серйозна. Хіба ти міг прибути на Юпітер в оболонці власного тіла? Адже ж та оболонка пристосована до значно меншого тяжіння. Тут вона була б відразу ж розчавлена. Та й що б ти тут побачив, окрім хмар, які випромінюють світло? Це ж зовсім інший вимір Всесвіту!.. Отож наберись, голубе, терпіння. Не поспішай. Дай людям подумати, як видобути тебе із ящика. .Чи твою інформацію. Чи ідею. Чи просто твою грішну душу...

— Він, здається, трохи заспокоївся,— сказала дівчина. Батько посміхнувся, відкрилися білі зуби з фіолетовим відливом.

— Мі! Моя люба Мі!—вигукнув батько.—Чи знаєш ти, кого нам прислав Вухатий? Це ж справжнісінький фаетонець. Поглянь, імпульси не виходили за межі наших гравітаційних полів!..

— Значить, Материк Свободи...

— Ні! Це щось інше. Очевидно, ми маємо справу з генієм. Зв'язок з Материком Свободи ми плануємо на рівні телепрограм. А ця людина створила власний психовідповідник. Зовсім інша якість!

— Невже це справді важко? — здивувалась дівчина.— Так просто...

— Пересилати себе в формі імпульсних модуляцій нас навчила Дема. Ми також починали із звичайнісіньких телепрограм. Але як розшифрувати його генетичний код? Мабуть, наш гість не знайомий з міжзоряним правилом. Новак у цій справі.

— Тату! Спробуймо з ним побалакати.— Дівчина підійшла до апарата, увімкнула якийсь прилад, що відтворював зворотний зв'язок.— Вельмишановний фаетонцю! Вас вітає донька філософа Ну. Ми з батьком дуже раді, що ваш геніальний експеримент завершився успіхом. Це справді історична подія. Але наші прилади не зафіксували ваш генетичний код. Ми маємо вашу особу лише в променевій формі. Вам потрібне тіло. Його можна виготовити в наших лабораторіях. Будь ласка, дайте ваші генетичні індекси. За міжзоряним правилом їх належить висилати раніше, ніж індекси психовідповідників.

Микола мовчав. Там, на Фаетоні, діяв його електронний двійник, який через комету встановив зв'язок з іншим електронним організмом, призначеним для відтворення психовідповідників. Той електронний організм розшифровував і розгортав їх так, як розгортає Сонце, що засобами фотосинтезу читає програму спадковості, закладену в зародки... І, діючи на цю програму, забезпечує організми променевою енергією, без якої вони нездатні розгорнути себе просторово,— тобто перетворитись із генетичної інформації на людину.

Лише тепер Шако — Микола збагнув, яку він вчинив помилку. І разом з тим зрозумів найвищу таємницю Субстанції.

Інформація пересувається в шести вимірах, бо просторова динаміка — шестимірна. Кожна лінія тримірного простору має в собі прямий і зворотний зв'язок. Або дію і протидію, що виступають у своїй динаміці як рівні величини. Гравітація і антигравітація. Вибух і антивибух. Світло і Антисвітло. День і Ніч...

У нульовому синтезі (сьомий вимір) вони зливаються у макровідчуття і мікровідчуття, що творять макропсихіку і мікропсихіку, яку ми називаємо підсвідомістю...

Микола відчував себе так, як відчуває людина, що, намагаючись перейти кордон, потрапила в пастку. І тепер її не приймає ні сусідня держава, ні своя...

Він напружує пам'ять, намагаючись відтворити в ній генетичні індекси. Та це неможливо! Його фаетонський двійник, що став тепер його володарем, не одержав завдання пересилати їх на Юпітер.

— Він мовчить,— розчаровано сказала Мі.— Треба посилити генератор зворотного зв'язку. Микола дістав змогу говорити.

— Я прибув із держави Безсмертного. Я — його радник. Генетичні індекси не закладені в програму мого психовідповідника. Я їх не знаю.

— Шкода,— сумовито повела райдужною бровою Мі.—" Ризикувати ми не маємо права. Як ти гадаєш, тату?..

— Так, це дуже небезпечно. Вам краще, колего, повторити дослід. Я бачу, ви до нього цілком готові. Ми надішлемо Вухатого ближче до вашої орбіти. В зону зближення гравітаційних полів.

Темно стало в Миколиній душі. Обличчя, які він бачив неживим оком,— оком приладів,— здалися йому чужими", непривітними. Чому так холодно з ним розмовляли? Хіба можна отак розмовляти з людиною, що прибула з іншої планети? Хіба на це він розраховував?..

Тоскно. Моторошно. Хотілося розтрощити отой саркофаг, який був тепер його домівкою. Та Микола відчував себе цілком безпорадним.

А, власне, яке він мав право нарікати на цих людей? Хіба там, на Фаетоні, з електронними організмами розмовляли сердечніше? Хіба вони не були тільки сумою математичних символів?.. О ні, він іще не став для них людиною. Так само, як для фаетонців не були людьми зображення на екранах, що відтворювали коливання у глибинах електронного мозку. І хоч інженери добре знали, що мозок живе, думає, але то було життя іншого виміру, холодне, чуже, незнайоме...

Та й не може він стати людиною без їхньої допомоги. Це тепер ясно. Спершу за генетичними індексами вони повинні виготовити відповідник його тіла. Той відповідник буде цілком пристосований до їхніх умов, що не мають нічого спільного з життєвими умовами на Фаетоні. І лише тоді його психодвійник знайде для себе тіло. Отже, для таких мандрів потрібна взаємодія двох розумних світів. Двох, а не одного! Це значно складніше, ніж він уявляв...

Дівчина ніби зрозуміла, що його зараз непокоїло.

— Не сумуйте,— сказала вона.— Ми незабаром зустрінемось. Ми покажемо вам, як живуть наші люди. А ви доповісте вашому... вашому володареві. У нас діють закони Свободи. Загальні закони Всесвіту. Ваш Материк Свободи живе майже так само. Але ми починали значно раніше. Нам допоміг зв'язок з Демою...

— Повертайтесь, колего. Ваш двійник подає якісь тривожні сигнали...

Це були останні слова, які встиг почути Шако — Микола. Що було потім — він не знає.

Отямився там, де заснув,— у вакуумній кімнаті власної лабораторії.

Засвітився екран. З'явилося обличчя Ечуки.

— Шако! Єдиний не спить. Він про все довідався. За тобою давно стежать...

Так несподівано обривалася нитка, яку Чаміно демонстрував Акачі.

...Рука Чаміно лежала на його плечі. Білкасті очі дивилися заклопотано, любовно.

— Це все, що збереглося від мого батька,— тихо сказав Чаміно.— Лочі розповідати не слід. їй буде боляче...

Миколі важко було збагнути, де кінчалося марення і починалась реальність.

— Це не марення, друже. Це — променеве життя. Проникнення у глибини Субстанції. Життя всюди — променеве. Шість видів випромінювань поділяються на дві протилежні трійці. І якщо променеве життя вважати маренням, тоді Всесвіт — це суцільне марення. Субстанція марить нами. Може, це грубувато. Але ж зрозумій, Акачі. Ми — це її підсвідомість. Так само, як наші атоми несуть у собі нашу власну підсвідомість. Хвилі Єдиного, у яких тебе купали жерці,— трійця мікробуття. Тепер ти купався у макро-трійці. Саме на ній була заснована апаратура батька. Розумієш, Акачі? Моя апаратура ще не цілком готова. Щоправда, вона має зовсім інше призначення. Але відтворити нитку вона вже здатна. Тобі потрібні були ці опромінення. Тепер можна вважати, шо гармонія відновлена.

Микола хотів знати, що сталося далі. Чи відбувся Другий експеримент? Але цього не знав і сам Чаміно. Він знав тільки те, що знала нитка. Кажуть, що другий експеримент відбувся. Єдиний нібито сам його дозволив. Потім за його наказом апаратуру вимкнули жерці. Мати Чаміно вимагала, щоб їй повернули тіло чоловіка. Але воно розсипалось на ЇЇ очах. Нічого страшнішого уявити не можна. Незабаром вона й сама померла. Ось чому обережний Чаміно не хоче про це нагадувати сестрі...

...Як добре відчувати поруч живу Лочу!..

Вони гралися, мов діти, у її саду. Лоча відшукала якусь рослину, що мала цілющі властивості, її соком треба натирати чоло, тоді приходять тільки радісні думки.

...Плавали у басейні, сміялися. Ловили золотистих рибок і тут же їх випускали.

— Скажи, Акачі,— лукаво запитала Лоча,— ти б хотів побувати на Материку Свободи?..

Обличчя Миколи відразу ж стало серйозним. Материк Свободи — це майже те саме, що й Червоний Острів. Принаймні наближається до його рівня. Але він перебуває у їхньому вимірі Всесвіту,— тобто живе речовинним, а не променевим життям,— і через те Материк Свободи значно ближчий, зрозуміліший. Мабуть, то було відображення Червоного Острова,— його проекція на внутрішнє коло планет. Якби ж то можна було його оглянути!..

Микола недовірливо стенув плечима.

— Ну, гаразд,— засміялась Лоча.— За те, що не віриш, принесеш сто кошиків гною із ферми в сад. Бо ми незабаром туди їдемо!..

Згодом до них завітали Ело й Гашо — молодші брати Ечуки-батька. Микола дуже зрадів, що його рідні дядьки можуть погостювати в домі, де господарює гостинна Лоча. Миколі здавалося, що очима своїх братів дивиться на його щастя сам Ечука-батько.

Як радів, як дивувався кремезний, вилицюватий Гашо, оглядаючи велике і складне господарство повстанців! Штаб відкрив йому всі свої таємниці. Більше того, Гашо обрали членом Штабу. Він мусить тримати у цілковитій таємниці саме існування держави повстанців, але йому покажуть той. прекрасний світ, про який можна і треба розповідати усім. пригнобленим людям...

'); //-->

'); //-->

'); //-->