         
 * * *   
 І небо невмите, і заспані хвилі,   
 І понад берегом геть-геть,   
 Неначе п'яний, очерет   
 Без вітру гнеться. Боже милий!   
 Чи довго буде ще мені   
 В оцій незамкнутій тюрмі,   
 Понад оцим нікчемним морем   
 Нудити світом? Не говорить,   
 Мовчить і гнеться, мов жива,   
 В степу пожовклая трава;   
 Не хоче правдоньки сказать,   
 А більше ні в кого спитать.   
     
 [Кос-Арал 1848]   
   
