         
 Шевченко   
     
 N. N.     
 Мені тринадцятий минало.   
 Я пас ягнята за селом.   
 Чи то так сонечко сіяло,   
 Чи так мені чого було?   
 Мені так любо, любо стало,   
 Неначе в бога. .......   
 Уже прокликали до паю,   
 А я собі у бур'яні   
 Молюся богу... І не знаю,   
 Чого маленькому мені   
 Тоді так приязно молилось,   
 Чого так весело було?   
 Господнє небо і село,   
 Ягня, здається, веселилось!   
 І сонце гріло, не пекло!   
     
 Та недовго сонце гріло,   
 Недовго молилось...   
 Запекло, почервоніло   
 І рай запалило.   
 Мов прокинувся, дивлюся:   
 Село почорніло,   
 Боже небо голубеє —   
 І те помарніло.   
 Поглянув я на ягнята —   
 Не мої ягнята!   
 Обернувся я на хати —   
 Нема в мене хати!   
 Не дав мені бог нічого!..   
 І хлинули сльози,   
 Тяжкі сльози!.. А дівчина   
 При самій дорозі   
 Недалеко коло мене   
 Плоскінь вибирала   
 Та й почула, що я плачу,   
 Прийшла, привітала,   
 Утирала мої сльози   
 І поцілувала .....   
     
 Неначе сонце засіяло,   
 Неначе все на світі стало   
 Моє... Лани, гаї, сади!   
 І ми, жартуючи, погнали   
 Чужі ягнята до води.   
 Бридня!.. а й досі, як згадаю,   
 То серце плаче та болить,   
 Чому господь не дав дожить   
 Малого віку у тім раю.   
 Умер би, орючи, на ниві,   
 Нічого б на світі не знав,   
 Не був би в світі юродивим,   
 Людей і бога не прокляв!..   
     
 [Орська, кріпость 1847]     
     
