|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

Плач Ярославни В Путивлі-граді вранці-рано Співає, плаче Ярославна, Як та зозуленька кує, Словами жалю додає. "Полечу,— каже,— зигзицею , Тією чайкою-вдовицею, Та понад Доном полечу, Рукав бобровий омочу В ріці Каялі . І на тілі, На княжім білім, помарнілім, Омию кров суху, отру Глибокії, тяжкії рани..." І квилить, плаче Ярославна В Путивлі рано на валу: "Вітрило-вітре мій єдиний, Легкий, крилатий господине! Нащо на дужому крилі На вої любії мої, На князя, ладо моє миле, Ти ханові метаєш стріли? Не мало неба, і землі, І моря синього. На морі Гойдай насади-кораблі. А ти, прелютий... Горе! Горе! Моє веселіє украв, В степу на тирсі розібгав". Сумує, квилить, плаче рано В Путивлі-граді Ярославна. І каже: "Дужий і старий, Широкий Дніпре, не малий! Пробив єси високі скали, Текучи в землю половчаиа, Носив вси на байдаках На половчан, на Кобяка Дружину тую Святославлю!.. О мій Словутицю преславний! Моє ти ладо принеси, Щоб я постіль весела-слала, У море сліз не посилала,— Сльозами моря не долить". І плаче, плаче Ярославна В Путивлі на валу на брамі, Святеє сонечко зійшло. І каже: "Сонце пресвятеє На землю радість принесло І людям, і землі, моєї Туги-нудьги не розвело. Святий, огненний господине! Спалив єси луги, степи, Спалив і князя, і дружину, Спали мене на самоті! Або не грій і не світи- Загинув ладо... Я загину!" 4 іюня [1860], СП6

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-24 11:25:20 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 22.05.2003 16:09:50 |