         
 * * *    
       
 Напав я на тебе раптом    
 На стежці посеред степу,    
 Нахлинув, як дощ краплистий,    
 Як проливень буревійний,    
 Липневий джиґун-музика,    
 Просяяний блискавками,    
 Співаючий дощ любові.    
       
 Ти кинулася тікати,    
 А я танцював навколо,    
 Шаліючи від натхнення,    
 Від певності, що нікуди    
 Сховатися ти не годна;    
 На ста сопілках одразу    
 Я грав, щоб тебе зманити,    
 Принадити звуком бурі;    
 А потім я взяв цимбали,    
 Поклав їх сторчма на землю,    
 До неба ходив по струнах —    
 Тебе чарував я звільна    
 Своїм сатанинським танцем.    
 Ти бігла і розглядалась    
 Налякано в тому полі,    
 Де схову нема від грому,    
 Від зливи і від кохання.    
 Ти краплі, немов долоні    
 Мої безсоромні і спраглі,    
 Долонями відбивала,    
 Та в мене було без ліку    
 Тих рук, що тебе ловили,    
 В обіймах стискали ніжно,    
 Наповнювали поволі    
 Твоє невтоленне тіло,    
 Неначе водою землю,    
 Піснями з безодні світу.    
       
 Як змокла ти вся до нитки,    
 Повільніше стала бігти,    
 Спинилася й засміялась,    
 До неба вознесла руки,—    
 Так, ніби просила більше    
 Потоків рвучкого світла    
 І музики з-під блакиті.    
       
 Ми різко зійшлися в танці —    
 Аж ґудзики відірвались    
 Од плаття твого тонкого,    
 Відскочили й засвітили    
 Над полем, немов ракети,    
 Які провіщають наступ.    
 Ти скинула одежину,    
 Важку від води і грому    
 І, зрештою, непотрібну    
 В танку із дощем липневим.    
 Я ж був тобі за одежу    
 Єдвабну і за намиста,    
 Я краплями діамантів    
 Освітлював темні звиви    
 І персні твого волосся,    
 Я плив між. грудьми твоїми    
 Струмком, як ланцюг зі срібла.   
     
 Втім — райдуга стала в полі,    
 І ти увійшла під синє    
 Склепіння небес, як сонце,    
 Засліплена власним сяйвом;    
 А я, оп'янілий, в далеч,    
 Затемнену хмаровинням,    
 Відходив — не дощ, а хлопець,    
 І запах твоєї плоті    
 Я ніс, наче воду, в жмені.    
   
