         
 Шевченко   
     
 НАЙМИЧКА     
     
 ПРОЛОГ     
     
 У неділю вранці-рано   
 Поле вкрилося туманом.   
 У тумані на могилі,   
 Як тополя, похилилась   
 Молодиця молодая.   
 Щось до лона пригортає   
 Та з туманом розмовляє:     
     
 — Ой, тумане, тумане,   
 Мій латаний талане!   
 Чому мене не сховаєш   
 Отут серед лану?   
 Чому мене не задавиш,   
 У землю не вдавиш?   
 Чому мені злої долі,   
 Чом віку не збавиш?   
 Ні, не дави, туманочку!   
 Сховай тільки в полі,   
 Щоб ніхто не знав, не бачив   
 Моєї недолі!..   
 Я не одна: єсть у мене   
 І батько і мати...   
 Єсть у мене... туманочку,   
 Туманочку, брате!!.   
 Дитя моє, мій синочку,   
 Нехрещений сину!   
 Не я тебе хреститиму   
 На лиху годину.   
 Чужі люди хреститимуть,   
 Я не буду знати,   
 Як і зовуть... Дитя моє!   
 Я була багата...   
 Не лай мене! Молитимусь,   
 Із самого неба   
 Долю   виплачу сльозами   
 І пошлю до тебе! —     
     
 Пішла полем, ридаючи,   
 В тумані ховалась   
 Та крізь сльози тихесенько   
 Про вдову співала,   
 Як удова в Дунаєві   
 Синів поховала:     
 «Ой у полі могила;     
 Там удова ходила, —   
 Там ходила, гуляла,   
 Трути-зілля шукала.   
 Трути-зілля не найшла,   
 Та синів двох привела,   
 В китаєчку повила   
 І на Дунай однесла:     
 — Тихий, тихий Дунай!   
 Моїх діток забавляй.   
 Ти, жовтесенький пісок,   
 Нагодуй моїх діток!   
 І скупай, і сповий,   
 І собою укрий!»     
     
 І   
     
 Був собі дід та баба.   
 З давнього давна, у гаї над ставом   
 Удвох собі на хуторі жили,   
 Як діточок двоє,   
 Усюди обоє.     
 Ще змалечку удвох ягнята пасли,   
 А потім побрали'ся,   
 Худоби діждалися, —   
 Придбали хутір, став і млин.   
 Садок у гаї розвели   
 І пасіку чималу —   
 Всього надбали.   
 Та діточок у їх бігма,   
 А смерть з косою за плечима.     
     
 Хто ж їх старість привітає,   
 За дитину стане?   
 Хто заплаче, поховає,   
 Хто душу спом'яне?   
 Хто поживе добро чесно   
 В добрую годину   
 І згадає, дякуючи,   
 Як своя дитина?..   
 Тяжко дітей годувати   
 У безверхій хаті,   
 А ще гірше старітися   
 У білих палатах,   
 Старітися, умирати,     
 Добро покидати     
 Чужим людям, чужим дітям     
 На сміх, на розтрату!     
     
 II     
     
 І дід і баба у неділю   
 На призьбі вдвох собі сиділи   
 Гарненько, в білих сорочках.   
 Сіяло сонце; в небесах   
 Ані хмариночки; та тихо   
 Та любо, як у раї.   
 Сховалося у серці лихо, —   
 Як звір у темнім гаї.     
     
 В такім раї чого б, бачся,   
 Старим сумувати?   
 Чи то давнє яке лихо   
 Прокинулось в хаті?   
 Чи вчорашнє, задавлене   
 Знов поворушилось?   
 Чи ще тільки заклюнулось   
 І рай запалило?     
 Не знаю, що і після чого   
 Старі сумують. Може, вже   
 Оце збираються до бога,   
 Та хто в далекую дорогу   
 Їм добре коней запряже?   
 — А хто нас, Насте, поховає,   
 Як помремо? — Сама не знаю!   
 Я все оце міркувала,   
 Та аж сумно стало:     
 Одинокі зостарілись...   
 Кому понадбали   
 Добра сього?.. — Стривай лишень!   
 Чи чуєш? Щось плаче   
 За ворітьми, мов дитина!   
 Побіжім лиш... Бачиш —   
 Я вгадував, що щось буде! —     
 І разом схопились,     
 Та до воріт... Прибігають —     
 Мовчки зупинились.     
 Перед самим перелазом   
 Дитина сповита —   
 Та й не туго й новенькою   
 Свитиною вкрита.   
 Бо то мати сповивала —   
 І літом укрила   
 Останньою свитиною!..   
 Дивились, молилис   
 Старі мої. А сердешне   
 Неначе благає:   
 Випручало рученята   
 Й до їх простягає   
 Манюсінькі... і замовкло,   
 Неначе не плаче,   
 Тільки пхика.   
 — А що. Насте?   
 Я й казав... От бачиш!   
 От і талан, от і доля,   
 І не одинокі!   
 Бери ж лишень та сповивай...   
 Ач, яке, нівроку!   
 Неси ж в хату, а я верхи   
 Кинусь за кумами   
 В Городище... —   
 Чудно якось   
 Діється між нами!   
 Один сина проклинає,   
 З хати виганяє,   
 Другий свічечку, сердешний,   
 Потом заробляє   
 Та, ридаючи, становить   
 Перед образами —   
 Нема дітей!.. Чудно якось   
 Діється між нами!   
     
 III   
     
 Аж три пари на радощах   
 Кумів назбирали   
 Та ввечері й охрестили,   
 І Марком назвали.   
 Росте Марко; старі мої   
 Не знають, де діти,   
 Де посадить, де положить   
 І що з ним робити.   
 Минає рік. Росте Марко —   
 І дійна корова   
 У розкоші купається.   
 Аж ось чорноброва   
 Та молода, білолиця   
 Прийшла молодиця   
 На той хутір благодатний   
 У найми проситься.   
     
 — А що ж, каже, возьмім, Насте!   
 — Возьмімо, Трохиме,   
 Бо ми старі, нездужаєм,   
 Та таки й дитина.   
 Хоч воно вже й підросло,   
 Та все ж таки треба   
 Коло його піклуватись.   
 — Та воно-то треба,   
 Бо я й свою вже часточку   
 Прожив, слава богу, —   
 Підтоптався. Так що ж тепер,   
 Що візьмеш, небого?   
 За рік, чи як? — А що дасте.   
 — Е, ні! Треба знати,   
 Треба, дочко, лічить плату,   
 Зароблену плату.   
 Бо сказано: хто не лічить,   
 То той і не має.   
 Так отак хіба, небого:   
 Ні ти нас не знаєш,   
 Ні ми тебе; а поживеш,   
 Роздивишся в хаті,   
 Та й ми тебе побачимо —   
 Отоді й за плату.   
 Чи так, дочко? — Добре, дядьку.   
 — Просимо ж у хату. —   
     
 Поєднались. Молодиця   
 Рада та весела;   
 Ніби з паном повінчалась,   
 Закупила села!   
 І у хаті, і на дворі,   
 І коло скотини —   
 Увечері, і вдосвіта;   
 А коло дитини —   
 Так і пада, ніби мати,   
 В будень і в неділю   
 Головоньку йому змиє   
 Й сорочечку білу   
 Що день божий, надіває;   
 Грається співає,   
 Робить возики; а в свято —   
 То й з рук не спускає.   
 Дивуються старі мої   
 Та моляться богу...   
 А наймичка невсипуща   
 Щовечір, небога,   
 Свою долю проклинає,   
 Тяжко, важко плаче;   
 І ніхто того не чує,   
 Незнає й не бачить,   
 Опріч Марка маленького.   
 Так воно не знає,   
 Чого наймичка сльозами   
 Його умиває.   
 Не зна Марко, чого вона   
 Так його цілує,   
 Сама не з'їсть і не доп'є —   
 Його нагодує.   
 Не зна Марко. Як в колисці   
 Часом серед ночі   
 Прокинеться, ворухнеться, —   
 То вона вже скочить,   
 І укриє, й перехрестить,   
 Тихо заколише —   
 Вона чує з тії хати,   
 Як дитина дише.   
 Вранці Марко до наймички   
 Ручки простягає   
 І мамою невсипущу   
 Ганну величає...   
 Не зна Марко. Росте собі,   
 Росте, виростає.   
     
 IV   
     
 Чимало літ перевернулось,   
 Води чимало утекло.   
 І в хутір лихо завернуло,   
 І сльоз чимало принесло.   
 Бабусю Настю поховали   
 І ледве, ледве одволали   
 Трохима діда. Прогуло   
 Прокляте лихо та й заснуло —   
 На хутір знову благодать   
 З-за гаю темного вернулась   
 До діда в хату спочивать.   
     
 Уже Марко чумакує   
 І восени не почує   
 Ні під хатою, ні в хаті, —   
 Кого-небудь треба сватать!   
 — Кого ж би тут? — старий дума   
 І просить поради   
 У наймички. А наймичка   
 До царівни б рада   
 Слать старости: — Треба Марка   
 Самого спитати.   
 — Добре, дочко, спитаємо   
 Та й будемо сватать. —   
     
 Розпитали, порадились,   
 Та й за старостами   
 Пішов Марко. Вернулися   
 Люди з рушниками,   
 З святим хлібом обміненим.   
 Панну у жупані,   
 Таку кралю висватали,   
 Що хоч за гетьмана,   
 То не сором. Отаке-то   
 Диво запопали.   
     
 — Спасибі вам! — старий каже. —   
 Тепер, щоб ви знали,   
 Треба краю доводити,   
 Коли й де вінчати,   
 Та й весілля. Та ще ось що:   
 Хто в нас буде мати?   
 Не дожила моя Настя!.. —   
 Та й заливсь сльозами.   
 А наймичка у порогу   
 Вхопилась руками   
 За одвірок та й зомліла.   
 Тихо стало в хаті;   
 Тільки наймичка шептала:   
 — Мати... мати... мати...   
     
 V   
     
 Через тиждень молодиці   
 Коровай місили   
 На хуторі. Старий батько   
 З усієї сили   
 З молодицями танцює,   
 Та двір вимітає,   
 Та прохожих, проїжджачих   
 У двір закликає,   
 Та вареною частує,   
 На весілля просить.   
 Знай бігає — а самого   
 Ледве ноги носять.   
 Скрізь гармидер та реготня,   
 В хаті і надворі.   
 І жолоби викотили   
 З нової комори.   
 Скрізь порання: печуть, варять,   
 Вимітають, миють...   
 Та все чужі. Де ж наймичка?   
 На прощу у Київ   
 Пішла Ганна. Благав старий,   
 А Марко аж плакав,   
 Щоб була вона за матір.   
 — Ні, Марку! Ніяко   
 Мені матір'ю сидіти:   
 То багаті люди,   
 А я наймичка... Ще й з тебе   
 Сміятися будуть. —   
 Нехай бог вам помагає!   
 Піду помолюся.   
 Усім святим у Києві,   
 Та й знову вернуся   
 В вашу хату, як приймете.   
 Поки маю сили,   
 Трудитимусь... — Чистим серцем   
 Поблагословила   
 Свого Марка... Заплакала   
 Й пішла за ворота.   
     
 Розвернулося весілля,   
 Музикам робота —   
 І підковам. Вареною   
 Столи й лави миють.   
 А наймичка шкандибає,   
 Поспішає в Київ.   
 Прийшла в Київ — не спочила,   
 У міщанки стала,   
 Найнялася носить воду,   
 Бо грошей нестало   
 На молебствіє Варварі.   
 Носила, носила,   
 Кіп із вісім заробила   
 Й Маркові купила   
 Святу шапочку в пещерах   
 У Йвана святого,   
 Щоб голова не боліла   
 В Марка молодого.   
 І перстеник у Варвари   
 Невістці достала,   
 І, всім святим поклонившись,   
 Додому верталась.   
 Вернулася. Катерина   
 І Марко зустріли   
 За ворітьми, ввели в хату   
 Й за стіл посадили;   
 Напували й годували,   
 Про Київ питали,   
 І в кімнаті Катерина   
 Одпочить послала.   
 — За що вони мене люблять?   
 За що поважають?   
 О боже мій милосердний,   
 Може, вони знають...   
 Може, вони догадались...   
 Ні, не догадались —   
 Вони добрі... — І наймичка   
 Тяжко заридала.   
     
 VI   
     
 Тричі крига замерзала,   
 Тричі розтавала,   
 Тричі наймичку у Київ   
 Катря провожала,   
 Так, як матір. І в четвертий   
 Провела небогу   
 Аж у поле, до могили,   
 І молила бога,   
 Щоб швиденько верталася,   
 Бо без неї в хаті   
 Якось сумно — ніби мати   
 Покинула хату.   
     
 Після пречистої в неділю,   
 Та після першої, Трохим   
 Старий сидів в сорочці білій,   
 В брилі, на призьбі. Перед ним   
 З собакою онучок грався,   
 А внучка в юпку одяглась   
 У Катрину і ніби йшла   
 До діда в гості. Засміявсь   
 Старий і внучку привітав,   
 Неначе справді молодицю:   
 — А де ж ти діла паляницю?   
 Чи, може, в лісі хто одняв?   
 Чи попросту — забула взяти?   
 Чи, може, ще й не напекла?   
 Е, сором, сором! Лепська мати! —   
 Аж зирк — і наймичка ввійшла   
 На двір. Старий побіг стрічати   
 З онуками свою Ганну...   
 — А Марко в дорозі? —   
 Ганна діда питалася.   
 — В дорозі ще й досі.   
 — А я ледве додибала   
 До вашої хати,   
 Не хотілось на чужині   
 Одній умирати.   
 Коли б Марка діждатися...   
 Так щось тяжко стало! —   
 І внучатам із клуночка   
 Гостинці виймала —   
 І хрестики, й дукачики,   
 Й намиста разочок   
 Яриночці, і червоний   
 З фольги образочок,   
 А Карпові соловейка   
 Та коників пару,   
 І четвертий уже перстень   
 Святої Варвари   
 Катерині. А дідові   
 Із воску святого   
 Три свічечки; а Маркові   
 І собі нічого   
 Не принесла, не купила,   
 Бо грошей нестало,   
 А заробить не здужала.   
 — А ось ще осталось   
 Півбубличка! — Й по шматочку   
 Дітям розділила.   
     
 VII   
     
 Ввійшла в хату. Катерина   
 Їй ноги умила   
 Й полуднувать посадила.   
 Не пила й не їла   
 Стара Ганна. — Катерино!   
 Коли в нас неділя? —   
 — Післязавтра. — Треба буде   
 Акафіст найняти   
 Миколаєві святому   
 Й на часточку дати;   
 Бо щось Марко забарився...   
 Може, де в дорозі   
 Занедужав, сохрань боже! —   
 Й покапали сльози   
 З старих очей замучених,   
 Ледве, ледве встала   
 Із-за стола. — Катерино!   
 Не та вже я стала:   
 Зледащіла, не здужаю   
 І на ноги встати.   
 Тяжко, Катре, умирати   
 В чужій теплій хаті.   
 Занедужала небога.   
 Уже й причащали,   
 Й малосвятіє служили, —   
 Ні, не помагало!   
 Старий Трохим по надвір'ю,   
 Мов убитий, ходить.   
 Катерина ж з болящої   
 І очей не зводить.   
 Катерина коло неї   
 І днює й ночує.   
 А тимчасом сичі вночі   
 Недобре віщують —   
 На коморі. Болящая   
 Щодень, що година   
 Ледве чути питається:   
 — Доню Катерино!   
 Чи ще Марко не приїхав?   
 Ох, якби я знала,   
 Що діждуся, що побачу,   
 То ще б підождала.   
     
 VIII   
     
 Іде Марко з чумаками;   
 Ідучи співає.   
 Не поспіша до господи —   
 Воли попасає.   
 Везе Марко Катерині   
 Сукна дорогого,   
 "А батькові шитий пояс   
 Шовку червоного.   
 А наймичці на очіпок   
 Парчі золотої   
 І червону добру хустку   
 З білою габою.   
 А діточкам черевички,   
 Фіг та винограду.   
 А всім вкупі — червоного   
 Вина з Цареграду   
 Відер з троє у барилі,   
 І кав'яру з Дону, —   
 Всього везе, та не знає,   
 Що діється дома.   
 Іде Марко, не журиться.   
 Прийшов — слава богу!   
 І ворота одчиняє,   
 І молиться богу...   
 — Чи чуєш ти, Катерино?   
 Біжи зустрічати!   
 Уже прийшов. Біжи швидше,   
 Швидше веди в хату!..   
 Слава тобі, Христе боже!   
 Насилу діждала! —   
 І «отче наш» тихо... тихо,   
 Мов крізь сон, читала.   
     
 Старий воли випрягає,   
 Занози ховає   
 Мережані. А Катруся   
 Марка оглядає.   
 — А де ж Ганна, Катерино?   
 Я пак і байдуже.   
 Чи не вмерла? — Ні, не вмерла,   
 А дуже нездужа.   
 Ходім лишень в малу хату,   
 Поки випрягає   
 Воли батько; вона тебе,   
 Марку, дожидає. —   
     
 Ввійшов Марко в малу хату   
 І став у порогу...   
 Аж злякався. Ганна шепче:   
 — Слава... слава богу.   
 Ходи сюди, не лякайся...   
 Вийди, Катре, з хати:   
 Я щось маю розпитати,   
 Дещо розказати. — .   
 Вийшла з хати Катерина,   
 А Марко схилився   
 До наймички у голови.   
 — Марку! Подивися,   
 Подивися ти на мене!   
 Бач, як я змарніла.   
 Я не Ганна, не наймичка,   
 Я... — Та й оніміла.   
 Марко плакав, дивувався.   
 Знов очі одкрила,   
 Пильно, пильно подивилась —   
 Сльози покотились.   
 — Прости мене. Я каралась   
 Весь вік в чужій хаті...   
 Прости мене, мій синочку!   
 Я... я твоя мати. —   
 Та й замовкла... Зомлів Марко,   
 Й земля задрижала.   
 Прокинувся... до матері —   
 А мати вже спала.   
     
 [13 листопада 1845 в Переяславі] — [1860]   
   
