         
 У цьому полі, синьому, як льон,   
 де тільки ти і ні душі навколо,   
 уздрів і скляк: блукало в тому полі   
 сто тіней, В полі синьому, як льон.   
 А в цілому полі синьому, як льон,   
 судилося тобі самому бути,   
 аби спізнати долі, як покути,   
 у цьому полі синьому, як льон.   
 Сто чорних тіней довжаться, ростуть   
 і вже, як ліс соснової малечі,   
 устріч рушають. Вдатися до втечі?   
 Стежину власну, наче дріт, згорнуть?   
 Ні. Вистояти. Вистояти. Ні   —   
 стояти. Тільки тут. У цьому полі,   
 що наче льон. І власної неволі   
 спізнати тут, на рідній чужині.   
 У цьому полі, синьому, як льон,   
 супроти тебе   —   сто тебе супроти.   
 І кожен супротивник   —   у скорботі,   
 і кожен супротивник, заборон   
 не знаючи, вергатиме прокльон,   
 твоєю самотою обгорілий.   
 Здичавів дух і не впізнає тіла   
 у цьому полі синьому, як льон.     
