         
Іван Підкова
     
 І   
       
 Було колись — в Україні    
 Ревіли гармати;    
 Було колись — запорожці    
 Вміли панувати.    
 Панували, добували    
 І славу, і волю;    
 Минулося — осталися    
 Могили на полі.    
 Високії ті могили,    
 Де лягло спочити    
 Козацькеє біле тіло,    
 В китайку повите.    
 Високії ті могили    
 Чорніють, як гори,    
 Та про волю нишком в полі    
 З вітрами говорять.    
 Свідок слави дідівщини    
 З вітром розмовляє,    
 А внук косу несе в росу,    
 За ними співає.    
     
 Було колись — в Україні    
 Лихо танцювало,    
 Журба в шинку мед-горілку    
 Поставцем кружала.    
 Було колись добре жити    
 На тій Україні...    
 А згадаймо! може, серце    
 Хоч трохи спочине.    
     
 II    
     
 Чорна хмара з-за Лиману    
 Небо, сонце криє,    
 Синє море звірюкою    
 То стогне, то виє,    
 Дніпра гирло затопило.    
 «А нуте, хлоп'ята,    
 На байдаки! Море грає —    
 Ходім погуляти!»    
     
 Висипали запорожці —    
 Лиман човни вкрили.    
 «Грай же, море!» — заспівали,    
 Запінились хвилі.    
 Кругом хвилі, як ті гори:    
 Ні землі, ні неба.    
 Серце мліє, а козакам    
 Того тілько й треба.    
 Пливуть собі та співають;    
 Рибалка літає...    
 А попереду отаман    
 Веде, куди знає.    
 Походжає вздовж байдака,    
 Гасне люлька в роті;    
 Поглядає сюди-туди —    
 Де-де буть роботі?    
 Закрутивши чорні уси,    
 За ухо чуприну,    
 Підняв шапку — човни стали.    
 «Нехай ворог гине!    
 Не в Синопу, отамани,    
 П анове-молодці,    
 А у Царград, до султана,    
 Поїдемо в гості!»    
 «Добре, батьку отамане!» —    
 Кругом заревіло.    
 «Спасибі вам!» —    
 Надів шапку.    
 Знову закипіло    
 Синє море; вздовж байдака    
 Знову походжає    
 Пан-отаман та на хвилю    
 Мовчки поглядає.    
     
 [1839, С.-Петербург]   
