Free Web site hosting - Freeservers.com

Get a domain & site:

'); //-->

'); //-->

'); //-->

Микола Руденко.Чарівний бумеранг.

8. РОЗПОВІДЬ ПРО ЄДИНОГО БЕЗСМЕРТНОГО

Шість тисяч обертів тому на великому материку, який населяло близько п'ятисот мільйонів фаетонців, панувала жорстока династія Бігоші. Тисяча родин, які вірою і правдою служили Бігоші, жили в казкових розкошах, а решта фаетонців були їхні раби.

Серед правлячої верхівки траплялися розумні, освічені люди. Вони розвивали мистецтво, науку, техніку. Коли виникли великі заводи, на них почали працювати раби. Наука перекинулась і в їхнє середовище. І раби не схотіли бути рабами. Почалась війна, яка знищила династію Бігоші. Рабів у цій війні очолив молодий інженер із їхнього середовища Ташука. Розумний, освічений, Ташука знав майже все, що знали тогочасні вчені. Інженери і вчені із правлячої верхівки змушені були визнати його розумову перевагу і перейшли на бік Ташуки.

Наша планета дуже мало одержує сонячного світла й тепла, її сковують великі морози. З кожною сотнею обертів на планеті ставало все холодніше. А колись, тисячі обертів тому, як свідчать бронзові літописи, на планеті навіть орали й сіяли. За часів Ташуки уже й на екваторі планету скувала крига. Подекуди з-під криги пробивалися тоненькі рослини. Ця убога рослинність не дозволяла розводити так багато тварин, як раніше. Тварини гинули, а людству загрожувало вимирання від голодної смерті.

Вчені разом з Ташукою синтезували білок. По всьому материку було набудовано безліч приміщень для тварин — їх будували навіть під поверхнею планети. Набудували й заводів, де із звичайних мінералів виготовлявся поживний білковий харч для тварин.

Та людство все ще страждало від холоду. Діти росли немічні, бо їм бракувало сонця. І тоді Ташука висунув грандіозний проект: спорудити ядерні електростанції, які б утеплили планету за допомогою генераторів клімату.

Електростанції споруджувались у надрах планети. Це гарантувало людство від зараження радіацією.

На цей час Ташука помер. Та його син, теж геніальний вчений, скликав Велику Раду вчених і запропонував зберегти мозок Ташуки. Учені відділили голову Ташуки від мертвого тулуба і кожну кровоносну судину приєднали до штучних артерій, які живили його мозок.

Мозок Ташуки жив і працював. Учені цілком щиро вважали, що то він підказував їм усе велике, мудре. То справді був геніальний мозок. З часом біля голови Ташуки з'явилася голова його сина, бо й він незабаром помер. Вони стояли на високих постаментах із матового золота. Всередині постаментів містилась апаратура, що підтримувала життя мозку. Для них збудували окремий палац.

А тим часом у надрах планети тривало спорудження водневих електростанцій. Вони були вигідні тим, що пального для них на Фаетоні скільки завгодно. Поверхня нашої планети вкрита безмежними океанами, які подекуди промерзли до дна.

Згодом розвиток техніки дозволив сконструювати для Ташуки і його сина штучні тулуби, які підтримували життєві функції мозку. Тепер для цього користувалися не кров'ю, а штучною рідиною, що виявилася значно поживнішою для мозкових клітин. Шкіру на обличчі теж довелося замінити штучною, еластичнішою, ніж справжня. Очі, зорові нерви, органи слуху та мови тепер також були штучні. Великі хірурги провадили ці операції разом з великими скульпторами й інженерами. Вигляд Ташуки і його сина ніби й не змінився, але в рисах облич з'явилася велич, невластива звичайним смертним людям. І голоси їм надали сильніші, ніж у людей, їх позбавили тільки здатності сміятися: вважалося, що безсмертні сміятися не повинні...

Отже, це були люди-протези, які практично могли жити вічно.

У палаці Ташуки був окремий зал, куди не мав права заходити навіть його безсмертний син. У тому залі містився керівний пульт Великого Сонячного Кільця — так називалися дві тисячі велетенських електростанцій, які Ташука побудував протягом перших двохсот обертів.

Таким чином усі життєві ресурси планети опинилися в руках Ташуки. А він жив уже близько тисячі обертів. І лише на вісім обертів менше жив його син.

Народжувались і помирали сотні поколінь учених, інженерів та скотарів, що забезпечували суспільство їжею. Не вмирали тільки Ташука і його син, яких за великі заслуги перед людством самі ж люди зробили безсмертними. Спершу Ташуку називали: наш Великий Учитель, наш Безсмертний, наш Мудрий Отець. А через кілька сотень обертів почали називати: Всевишній Бог-Отець. Його син став Богом-Сином...

Населення планети невпинно зростало. Вже людям не вистачало тих двох тисяч електростанцій, але Ташука чомусь припинив розширення Сонячного Кільця, яке тепер називалося Кільцем Всевишнього.

Люди змушені були заселяти необжиті простори, де панували холод і вічний морок. Мільйони фаетонців, що працювали біля тварин, бачили світло лише під час роботи. Вдома ж вони мерзли від холоду і сліпли від мороку. А їхні рідні були бліді, немічні, безкровні, бо жили у вічній темряві. Так поступово з'явилася раса біловолосих людей.

Тим часом до мозку Ташуки закралася велика заздрість. Уперше вона з'явилася на оргіях, які він час від часу влаштовував у своєму палаці для вчених, інженерів і чиновників. Навколо нього парували найсмачніші страви. Його смертні підлеглі приводили своїх вродливих дружин. Тут пили, їли, славлячи мудрість Бога-Отця. І ніхто не знав, яка нестерпна кара це для Ташуки. Адже він уже понад тисячу обертів нічого не їв і не пив. Чарівні жінки побожно схиляли перед ним коліна, але жодна з них не могла втішити його радощами, як тоді, коли він був смертною людиною. Його мозок прагнув цих радощів, та вони вже давно були недосяжні для нього.

Людей він почав вважати гріховними істотами, які надто багато уваги приділяють власній плоті. І хоч люди лишилися такими ж, якими були завжди, яким і сам він був у молодості, але кожен їхній крок уже здавався йому грішним, спрямованим проти нього. Великого, Єдиного, Безсмертного.

Тепер він нікого не запрошував на оргії до свого осяйного палацу. Зате щоранку вчені і радники, всі ті, хто живив мозок і доносив до народу його божественні повеління, змушені були з'являтися до палацу, щоб у своїх молитвах славити мудру волю Бога-Отця. Вони падали перед ним на коліна, дивились на нього не кліпаючи і шепотіли молитви, складені вченими-богословами за участю самого Ташуки. В курильницях чаділо пахуче коріння, яке вважалося дуже дорогим, бо це були останні рослини на планеті. їх добували у невеликих проталинах на екваторі. Той, хто їх добував, рідко повертався живий. Тоді прислужники Всевишнього посилали .інших.

Усю історію планети .переписали так, як звелів Ташука-Безсмертний. Намагаючись догодити, історики оголосили Ташуку творцем суші і моря, неба і зірок. І сам Ташука поволі в це повірив. Звичайно, повірив, бо вже протягом кількох тисяч обертів у його руках була кнопка від життя і смерті цілої планети. Кнопка містилася в окремому залі, на керівному пульті Кільця Всевишнього. Варто лише Всевишньому простягнути руку до тієї страшної кнопки, як усі електростанції з величезними запасами пального в якусь мільйонну долю секунди перетворили б планету на дрібні уламки і космічну порохню.

Ташука добре знав, що таке ланцюгова реакція. Він знав, що вибух однієї планети породить гігантські уламки, які, впавши на іншу планету, також спричиняться до її вибуху. Це наростатиме, мов гірська лавина. А коли вибухнуть Юпітер, Уран і Сатурн, почнеться бомбардування Сонця такими уламками, які своєю масою перевершують навіть Фаетон. Це викличе вибух Сонця, що в свою чергу призведе до вибуху найближчої зірки. Так може загинути вся галактика, де навколо тисяч зірок обертаються тисячі планет, населених розумними істотами. Ташука це добре знав, бо за його пам'яті стався вибух галактики у сузір'ї Лу. Так, так,— не якоїсь там планети і навіть не окремої зірки, а цілої галактики! Фаетонці давно вже дослідили, що радіопроміння є не що інше, як породження велетенського вибуху.

Як же йому було не повірити у власну всемогутність? Його воля, його розум є центром Всесвіту! Зорі і планети обертаються лише навколо нього, бо він і тільки він є їхнім господарем...

Щовечора, підходячи до заповітної кнопки, Ташука думав:

«Нікчемні смертні істоти! Ви надто втішаєтесь плотськими радощами. Ви забуваєте, що ці радощі існують доти, поки не викличуть мого благородного гніву. Ви шепочете молитви і водночас думаєте про своїх дружин та дітей, що потопають у гріхах. Ваші діти більше люблять Дзеркала Швидких Ніг і Палаци Бумерангів, ніж мої храми. Але настане час, коли моє безмежне терпіння увірветься. І тоді я звершу над вами страшний суд!»

Хоч насправді не було ніяких страшних гріхів, а було звичайне життя з його радощами й насолодами, гіркотами і трагедіями, але прислужники численних храмів, розкиданих по всій планеті, закликали людство схаменутися, повернутись у лоно боже. •

Навколо храмів створилися поселення. Жіночі — окремо, чоловічі — окремо. Все людське в цих поселеннях вважалося гріховним. Траплялися фанатики, які довічно замуровували себе в стінах храмів, щоб зректися плоті і цим наблизитись до Бога-Отця.

Прислужники храмів та їхні духовні владики за велінням Єдиного почали розправу над людьми, які не хотіли визнавати їхньої влади на планеті. Тисячі людей на ракетах, що належали храмам, були переселені на Землю. Це вважалося найвищою карою, бо там панувала пекельна спека і нічим було дихати. Доводилося надягати на голову прозорі посудини, в яких штучно підтримувалась атмосфера Фаетона.

Перше таке поселення було засноване на величезному острові серед гарячого океану. Земні фаетонці назвали його Атлантида. На Атлантиді, за наказом Ташуки, були споруджені храми, в яких повітря було таке ж, як на Фаетоні.

І ам постійно жили вчені-жерці, які стежили за іншими доселеннями і доповідали про них Єдиному.

На Атлантиді жерці вивели земну расу людиноподібних іабів. Ті раби були зручні тим, що могли дихати земною ітмосферою і не боялися пекельної спеки, що панувала на їланеті. Рабам прищеплювали думку, що кожен фаетонець для них святий, а жерці— найвищі слуги Всевишнього, виконавці його волі на Землі,

Тим часом життя на Фаетоні стало нестерпно тяжке. Ті, хто ходив біля тварин,— біловолоса раса,— ховаючись від лютого холоду, переселились у надра планети і жили разом з тваринами. Лише деякі, завдяки винятковим здібностям, потрапляли у великі міста, де були світлі палаци і генератори клімату. Але більшість із них незабаром забували про своїх біловолосих братів.

І тоді Син прийшов до Всевишнього.

— Всевишній! — сказав Син, опускаючись на свої штучні коліна.— Чотири тисячі обертів тому ти обіцяв фаетонцям побудувати десятки тисяч водневих електростанцій, а побудував лише дві тисячі. Більшість фаетонців живе тепер так, як жили раби за часів Бігоші. Чому ти наказав Припинити будівництво Сонячного Кільця?

— Підійди до мене. Сину. Не годиться Богові стояти на колінах. Ти такий самий Безсмертний, як і я.

Коли Син підступив, Всевишній дав йому поцілувати свою холодну, безтрепетну руку і, посадивши поруч, сказав:

— Кільце Всевишнього я будував для себе, а не для смертних істот, яких так багато розплодилося на планеті. Це — моя сила, яка дозволяє тримати в покорі гріховне плем'я смертних. Хіба ти ніколи не чув, як мої слуги у храмах божих погрожують грішникам прийдешнім днем страшного суду? Він станеться, цей страшний суд, як тільки смертні мокриці наважаться порушити божу волю. А для цього досить двох тисяч електростанцій у Кільці Всевишнього,

Всевишній показав Синові заповітну кнопку. Син стояв непорушне, заціпенівши від жаху. Трохи отямившись, він суворо відповів батькові:

— На планеті є лише один злочинний розум. Він схований у твоєму черепі. Отче!..

А коли наступного ранку інженери, вчені та всі, хто Керував життям на планеті, зійшлись на ранкову молитву, Син вийшов туди, де стояв хор, владним помахом руки урвав величальну пісню і громовим голосом промовив:

— Люди планети! Бог-Отець задумав проти вас страшний злочин. Заберіть у нього владу від керівного пульта Великого Сонячного Кільця! Ніколи не довіряйте цю владу одній людині, яка б вона не була — смертна чи безсмертна. Обирайте з-поміж себе найчесніших людей, поставте роботу Сонячного Кільця під контроль народу. Народ, який звірився на волю Всевишнього, втрачає власну волю і впадає в розумову летаргію. З ним можна робити що завгодно: вбивати найкращих синів, кувати їх у кайдани, позбавити права мислити, розуміти, знати. Не вірте, що за всіх вас мислить Всевишній! У нього є лише єдина втіха: безмежна влада над вашим життям і вашою смертю...

Більше Син нічого не встиг сказати: Всевишній наказав вимкнути апарат, який живив його мозок. За хвилину Син був уже мертвий. Назавжди.

І тепер на планеті тільки Всевишній, Безсмертний, який ні з ким не ділить своєї безмежної влади.

Безсмертного переслідує надмірна підозріливість. Йому здається, вчені тільки про те й думають, щоб у рідину, яка живить його мозок, підлити смертельної отрути. І він запровадив таку систему контролю, що жодна людина на планеті не може не тільки вільно говорити, а й вільно думати. Кожного, хто здається йому ненадійним. Єдиний висилає на острови смерті або ж на гарячу, задушливу Землю. Протягом десяти обертів скарано близько ста мільйонів фаетонців.

Передсмертні слова Сина глибоко запали в душі простих людей, їх чули всюди — і в напівтемних надрах планети, де біловолосі вирощували тварин, і на міських вулицях, і під куполами будинків, де жили мільйони інженерів та механіків, що підтримували складне господарство наших міст. їх чула вся планета, бо ранкова служба в Храмі передавалася для всього населення.

Ось уже близько двох тисяч обертів слова Сина передаються із уст в уста. За цей час виникла й розвинулась на нашій планеті нова цивілізація, яка не визнає влади Єдиного Безсмертного, її заснували інженери-втікачі на іншому материку, який колись вважався непридатний для життя. Його назвали Материком Свободи. За дві тисячі обертів населення цього материка побудувало стільки електростанцій, що кожний громадянин має тепер досить тепла, світла і їжі. Там панує рівність поміж людей. Назавжди зникла раса біловолосих, яка виникла через те, що людям бракувало світла. Зараз там живуть сотні мільйонів фаетонців. Населення материка зростає щооберту, бо там не вмирають діти, а нові втікачі все прибувають.

Велика Рада вчених приховала від Безсмертного, що закони гравітації вперше були розшифровані на Материку Свободи. Вчені так обережно наштовхнули Безсмертного на відкриття цих законів, що він зрештою повірив: відкриття належить йому особисто/ Так само сталося і з відкриттям люмінесцентних пластмас, з яких тепер побудовані майже всі міські будинки. Це дало змогу звільнити багато електрики і хоч трохи поліпшити життя скотарів.

З виникненням нової цивілізації на Материку Свободи гнів Безсмертного втратив будь-які межі. Прислужники його культу поширюють нісенітниці про життя на цьому материку, втовкмачують людям, що саме цей материк буде причиною страшного суду, бо, мовляв, там усі без винятку погрузли в смертних гріхах. Страшний суд, мовляв, гряде як розплата за те, що люди забувають про Єдиного, намагаються позбутися його влади...

Тут Акачі — Микола, який ось уже близько двох годин слухав батька з такою увагою, що боявся ворухнути пальцем, раптом не стримався й запитав:

— Тату! Навіщо ж ми терпимо оту нікчемну людину-протез? Це ж так просто... Ну, скажімо, забули освіжити рідину... Або не встигли поміняти батареї...

Батько сумно посміхнувся.

— Тобі здається, що це просто. Ні, сину!.. Люди важко розлучаються зі своїми богами. Особливо, коли вони віками звикли дивитися знизу вгору й бачити над собою погрозливий перст Всевишнього. Нишком той перст відкинути не можна. Ті ж самі скотарі, механіки, інженери, помітивши, що він раптом зник, з фанатичним ревищем повалять сюди і розтрощать усе, що трапиться їм на дорозі. Вони кричатимуть: «Хто вбив нашого Бога?» Шукаючи боговбивців, вони вбиватимуть безневинних... Убиватимуть самі себе. Крім того, це вже тепер не просто батареї, його організм майже не відрізняється від справжнього. У нас уже давно навчилися виготовляти білкові машини...

— Ти не віриш у народ! — запально вигукнув Микола.— Невже ти гадаєш, що скотарі та механіки такі тупоголові?

— Ні, мій відважний Акачі,— замислено відповів батько.— Я вірю в народ. Але народ спершу треба об'єднати, як це сталося на Материку Свободи. А в нас... Безсмертний створив навколо себе касту прислужників, що контролюють кожну людську думку. Звідки ж узятися єдності, коли кожен окремо мовчить, мов німий?..

Раптом стіна кабінету спалахнула голубуватим сяйвом і пролунав громовий голос:

— Ти скінчив свою гріховну проповідь, боговідступнику Ечуко?..

Але на батька голос-грім не справив ніякого враження, мовби він чекав його появи з хвилини на хвилину. Навіть не змінивши пози, Ечука спокійно відповів:

— Я знаю, що ти слухав мене, Єдиний Безсмертний! Ти ні на хвилину не відриваєш свого божественного вуха од моїх грішних уст. Але я мусив розказати синові правду про тебе.

У просторі, який щойно був стіною, виникла постать людини з великою сивою бородою, з грізно піднятим пальцем. І знову пролунав голос-грім:

— Раб божий, ти забуваєш про страшний суд!.. Очі Бога-Отця були такі суворі й страшні, що Микола мимоволі опустив погляд. Та ось він відчув на плечі заспокійливо-теплу долоню Ечуки-батька.

— На тебе чекають друзі. Вони запрошують на Дзеркало Швидких Ніг. Поспішай, сину!.. За мене не турбуйся.

Сповнений тривожним передчуттям, що відгукувалось у кожній жилці, Микола вийшов на вулицю.

...Вона біжить попереду, прудка, блискавична. Кожен рух сповнений такої граціозності, що вона здається не дівчиною, а звуком, високою нотою неземної мелодії. Ковзани ніби самі прикипіли до її ніг — взуття на ногах не видко. Блакитний напівпрозорий костюм щільно облягає її на диво струнку постать, тоненьку талію, плавні овали грудей і пліч. Довге, до пояса, незаплетене волосся вільно розвівається на вітрі. Вона й сама здається його дочкою, дочкою вільного вітру...

Микола також зодягнений у напівпрозорий одяг, як у Палаці Бумерангів. Він мчить услід за Лочею, ковзани ріжуть дзеркальну кригу. Білі сніжинки,— певніше, світлова ілюзія,— мерехтять в очах, а пластмасове небо світиться гарно, рожево, ніби ранкова зоря.

Мерщій, мерщій, Миколо! Лоча вже на два кола перегнала тебе. Навіть Чаміно на півкола відстав од неї. Ось вона з'явилася ззаду, шугнула повз Миколу і знов уперед, уперед...

Якась сила підштовхнула Миколу. Він наздогнав Лочу, взяв за руку. Тепер вони мчать удвох. Грає музика, підсилена резонансом рожевої сфери. Дихається вільно й легко, тіло не відчуває ні напруження, ні втоми.

Микола вперше в житті помічає, яке прекрасне може бути тіло дівчини. Не окремо обличчя, не окремо руки, а вся вона разом, усією своєю музичною плоттю, яку так ненавидить Єдиний Безсмертний. Ненавидить тому, що заздрить можливості смертних відчувати легкість і пружність власного тіла, де в кожній твоїй клітинці — свято. Свято радості і здоров'я. Свято великої краси, з якою ніщо в природі не зрівняється!

Тільки дурні можуть уявляти розумних істот з інших світів якимись потворами. Розум народжується із відчуття краси, а краса — із розуму. Розумна істота не може не бути прекрасна. Як Лоча!..

А музика закрадається в серце, охоплює лоскотними хвильками. Чаміно тихо каже:

— Акачі!.. Нам треба серйозно поговорити. Нарешті він чує голос Лочі:

— Ми не сподівалися, що ти вийдеш із дому. Прийшли тебе провідати.— Вона усміхається. Усміхається йому — Миколі. Ні, Акачі усміхається Оксана. Ні, Лоча!..

І все враз закружляло в його уяві, як оці знайомі і незнайомі імена. Все було справжнє і несправжнє, як пухнасті сніжинки, що так правдиво кружляють під рожевою сферою, і сідають на волосся Лочі, і тануть непомітно для ока.

Лоча спинилася. Вона все ще тримає його руку в своїй. Очі в неї великі — значно більші, ніж в Оксани. І все ж таки це Оксанині очі! Ніби два світлячки, що сяють блакитними вогниками...

'); //-->

'); //-->

'); //-->