         
 ***   
 Присмеркові сутінки опали,    
 сонну землю й душу оплели.    
 Самоти згорьовані хорали    
 геть мені дорогу замели.    
 І куди не йду, куди не прагну —    
 смерк сосновий мерзне угорі.    
 Виглядаю долю довгождану,    
 а не діжду — вибуду із гри.    
 Аж і гра: літають головешки,    
 зуби клацають під ідіотський сміх.    
 Регочу на кутні — буде легше    
 (а як буде важче — теж не гріх).    
 Що тебе клясти, моя недоле?    
 Не клену. Не кляв. Не проклену.    
 Хай життя — одне стернисте поле,    
 але перейти — не помину.    
 Дотягну до краю. Хай руками,    
 хай на ліктях, поповзом — дарма,    
 душу хай обшмугляю об камінь —    
 все одно милішої нема    
 за оцю утрачену й ледачу,    
 за байдужу, осоружну, за    
 землю цю, якою тільки й значу    
 і якою барвиться сльоза.    
 X.1968    
     
