|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

ЗАКОНИ Ще ніколи Османська імперія не була такою безмежною. Су- лейманові дісталися в спадок Анатолія і Румелія, Сірія і Єгипет, Мекка з Медіною і Греція, тепер став він володарем Угорщини і Паннонії, Чорного моря, Вірменії, Грузії, Іраку, Йємену, всієї Північної Африки аж до Марокко, його царство охоплювало майже все Середземне море, сягало Каспію, Перської затоки і Червоного моря. Необмежена влада, яку мав султан над військом, помагала йому долати всіх своїх ворогів, тримати в послуху народ власний і всі завойовані землі. В одній руці шабля, в другій — закон. Сулейман був переконаний, що істина — тільки одна і він її пророк, світ—розпутний, і його обов'язок оновити, очистити й порятувати його Недарма ж у корані записано, що весь світ роз- ділено на дар аль-іслам — країни ісламу, і дар аль-харб — країни війни. Неспинно й невтомно мали йти сини ісламу в країни війни, 431 завойовувати і підкоряти їх і наводити там лад. А лад — це зако- ни, це звичаї й настанови, яких ніхто не може уникнути. Залізний порядок, вироблений протягом цілих століть володарювання, та ще й помножений на тисячолітній досвід кочових орд, де все було доцільно, де утримувалося лише корисне й потрібне, а все несут- тєве, обтяжливе, шкідливе відкидалося послідовно й жорстоко, не- минуче має призвести до того, що Османська держава своєю міц- ністю перевершуватиме все знане в діях людства. Все мало відпо- відати своєму призначенню в цій державі. Від султана до найостаннішого раба, до найнікудишнішого пса, який плентається за караваном. Система провин і визнання була така заплутана, що людські істоти, налякані й знеособлені, почувалися знікчемнілими й без- силими, як муха в павутинні. Тут діяла доктрина, яку проголо- сив колись ще Платон,— про необхідність у державі гонінь і зну- щань. Окрема людина не являє собою ніякої цінності. Головне — держава, якій має підкорятися все живе й неживе. Народжуються діти, будуються городи, гинуть герої, ріки течуть, ліси шумлять, трави зеленіють, збіжжя колоситься, сонце сяє, місяць світить — усе для держави. Султан вів своє військо на захід, південь, на схід, урочисто про- голошуючи при цьому, що несе новим землям, які лежать мовби в заціпенінні, закони, закони й закони. Чи випливає війна з яко- гось права — це ніколи його не обходило. Війна просто розпочи- нається—ось і все. Справедливість повинна опиратися на силу. Безсилі мають приймати закони великих із вдячністю й покорою. Кожній землі, краю, провінції, місцевості, кожній групі віруючих, племені, ремісникам і землеробам — свій окремий закон, званий рішучим словом "канун". Ще на початку царювання Сулейманового нішанджія Сейдібег склав "Канун-наме султана Сулеймана", майже цілком переписав- ши цю книгу з "Канун-наме" Мехмеда Фатіха, завойовника Цар- города, найвищого взірця для Сулеймана. Згодом великі муфтії Алі Джемалі й Кемаль-паша-заде поповнювали Сулейманову кни- гу законів, а його останній великий муфтій Мехмед Абусууд, який утримався при султанові до самої його смерті, разом із своїм пади- шахом невтомно доповнював і уточнював "Канун-наме", так що Сулейман увійшов у історію під іменем Кануні, тобто Законода- вець. Майже тисячолітня мудрість зібрана була в праві, утверджу- ваному Сулейманом. Мудрі пояснення правил шаріату імама Абу- Ханіфа, гробницю якого відшукав і відбудував Сулейман у час завоювання Багдада; учнів Абу-Ханіфа Абу Юсофа і Шейбані; "Мохтасар" багдадця Кодурі, "Хідайє" Бурханеддіна Марагін- ського, "Мольтан аль-абхор" Ібн-Ібрагіма Халебського — на ці великі й мудрі зібрання опирався султан, у кожному своєму фір- мані неодмінно зазначаючи, що фірман узгоджений з шаріатом і давніше усталеними канунами. Водночас він розумів, що людей 432 слід заспокоювати не так справедливими законами, як обіцянка- ми створити ці закони, бо обіцянки завжди привабливіші за дій- сність. Для бідних закон — це втіха в тих лихах, які виникають від сили й гніту. Для завойованих — це обіцянка, що нові володарі будуть милостивіші за попередніх. В законі — або ж божество, тобто забобони, або ж насильство, тобто завоювання народів вогнем і мечем. Царство аллаха дося- гається терпінням, земні царства завойовуються силою. Вміло по- в'язати потрібні султанові закони зі звичаями, корисними для життя людей,— це дає оманливе відчуття справедливості, як мо- виться в приказці: "Обіцяти свічі всім угодникам, щоб позбутися напастей". Звичаї лишалися незмінними, кануни множилися. Сул- тан не відміняв попередніх законів, а невтомно вигадував нові, мовби намагаючись ствердити істину, що, коли невігластво панує в суспільстві, а безлад — в умах, тоді закони плодяться з такою силою, що їх незмога не тільки застосовувати й виконувати, а на- віть прочитувати. Тільки чорний люд і дрібні власники підкоря- ються закону. Багаті керуються власними вигодами, а не зако- нами. Держава слабне через тривалість зла. Люди попервах вважа- ють його безкінечним, та досить їм один раз знайти вихід — і вже незмога їх зупинити. Держава, безмежно розростаючись, водночас ослаблюється. А людина? Будь-яка велич відносна. Хто захоплює лев'ячу частку, озлоблює й озброює проти себе всіх інших. І тут запановує сила, вища за всі закони, і зветься вона: страх. Він найперший спільник султанської влади. Страх перед султан- ським всевладдям тримає в покорі всіх — од великого візира до спахіів. Але й влада падишаха завжди обмежена страхом перед можливістю двірцевого перевороту, яничарського бунту і тими ме- жами, до яких доходить готовність підданих покорятися й платити податки. Сулейман щосили вдавав справедливого султана, охоче поси- лаючись на приклад великого Фатіха. Мехмед Завойовник ніколи не звинувачував неправедних суддів, а просто велів здирати з них шкіру, говорячи: "Якщо обростуть знову шкірою, то проститься їм їхня провина". А шкіри велів вичиняти, набивши ватою, прибива- ти гвіздками в судах і писати на них: "Без такої суворості правду в царстві ввести неможливо. Як кінь під царем без узди, так цар- ство без грози". Фатіх ввів правило винним пити шербет, перехилившись через гострий меч, наставлений на горло. Жадібному меч горло перетне, а праведний доведе свою мову до кінця. Нагих злочинців кидали в темницю, де схована була бритва. Хто знайде бритву й заріже іншого, той і правий, так захотів аллах. І син Фатіха султан Баязид так само був безжальний у спра- ведливості Одна з його дочок Феррахшах, яка відзначалася ве- ликою побожністю, володіла поетичним талантом, була першою серед красунь, виказала раз небачену жорстокість. Її чоловік 433 якось замилувався білими руками служебки, яка подавала страви до столу. Феррахшах з ревнощів звеліла відрубати служниці ру- ки, а саму кинула в Босфор. З тих рук приготовано їжу. По обіді Феррахшах спитала чоловіка, чи сподобалася йому страва. Чоло- вік відповів, що сподобалася. Ще б пак, сказала Феррахшах, це ж руки служниці, від яких ти не міг відірвати очей. Чоловік вжах- нувся і кинувся до султана Баязида. Падишах, довідавшись про жорстокість доньки, негайно послав ката, щоб той відрубав їй го- лову, хоч де б знайшов. Феррахшах їхала на моління до дервішів Мевляна. Кат наздогнав її й виконав повеління султана, щоправ- да, давши принцесі скласти перед смертю вірші про справедли- вість, яка наздоганяє навіть на небі. Все це переповідалося, мов казки Шехрезади, і найохочіше тими, хто першим порушував за- кони Вельможі гризлися за власність і розкіш, нехтуючи навіть сво- бодою, плазуючи перед султаном і візирами. Жити з честю озна- чало платити за розкіш, а платити можна було лиш крадучи. Кра- діжки набули неймовірних розмірів. Що вищі особистості, то більше крали. Султан знав про це, але запобігти не міг. Ловили дрібних злодіїв, жорстоко карали. Робили це злодії великі, в душі жорстоко примовляючи: "Не попадайся!" Багатство несумісне з милосердям. Самі тільки Топкапи з'їдали за рік на 70 тисяч дукатів м'яса, на ЗО тисяч дукатів риби, спалювали на 20 тисяч дукатів олії в світильниках. Яка держава могла витримати такі видатки? Майже всі вважали своє становище занадто низьким для себе, тому, мов отруйне зілля, розросталося доносительство, бо кожен аютів зіпхнути того, хто вище, і посісти його місце. Всі посади продавалися. Продавали всі, починаючи від велико- го візира. Султан теж продавав би, але в нього боялися купувати. За все мали розплачуватися завойовані! Коли Сулейман після смерті Яноша Запойяї знову прийшов до Угорщини, щоб, нарешті, захопити під свою владу всю цю багату вемлю між Дунаєм і Тисою, він спитав свого великого муфтія: — Хто найбільший доброчинець на цім світі? — Його величність падишах,— відповів мудрий Абусууд. — Ні, найбільший доброчинець на сім світі — райя, яка сіє і ікне і всіх нас годує плодами свого труда. За вказівкою султана Абусууд негайно склав фірман про народ Угорщини: "В ім'я бога, володаря небес і землі і всього, що є на них,— а він всемогутній — їхня Величність, володар лиця Землі, халіф посланника господнього всіх світів, розповсюдник правил ясного божого закону, утверджувач основ істинної віри, проголошувач найвищих слів, той, що підніс знамення ісламської віри до найви- щих вершин, володар держав сього світу, тінява тінь божа над усіма народами, завойовник земель Сходу і Заходу, переможець 6 поміччю безцінного бога, носій звання великого імама і пресвіт- 434 лий повелитель, садівник великого халіфату, найстарший між най- старшими, найсправедливіший між законодавцями, десятий між османськими султанами, караючий меч в руках тих, хто карає, во- лодар арабів, персів і ромеїв, могутній захисник шановних двох святинь, возвишених і сяйливих Двох Міст — Мекки і Медіни, сул- тан син султана, султан Сулейман-хан, син султана Селіма-хана — нехай протриває його володарська парость до дня воскресіння і хай користується його справедливими законами по всіх країнах населення чверті Землі! З божою поміччю зводили завоювати область Буди. І коли на- стала потреба виявити справедливість, проголошено цю блискучу заповідь і фірман прекрасних наслідків для всієї райї і всієї бе- райї. Всі жителі названої області залишаються на своїх місцях. В їх- нє життя і челядь ніхто хай не втручається. І рухоме майно, яке в їхніх руках, і їхні доми, крамниці й інші будівлі, які є в городах і селах, і виноградники, й сади, які вони розвели,— є їхній мульк (приватна власність). Можуть чинити з ними що завгодно: про- дають, дарують, відчужують іншим чином. Усе це в їхніх руках. А коли вони помріть, все переходить у мульк їхнім синам. Зга- даного майна хай ніхто не чіпає, окрім законної данини од їхніх виноградників і садів. І ниви, які вони орють і сіють, також хай лишаються в їхніх руках. Але вони не є їхній мульк, як згадане майно. Вони поряд з іншими державними землями в богоспасенній імперії, відомими під назвою мірійська (оподаткована) земля, перебувають під вер- ховною владою державної мусульманської казни. В володінні райі земля перебуває у вигляді позички (оренди). Вони з різних злаків сіють і жнуть усе, що хочуть, дають з того харадж, зва- ний десятиною, та інші данини, а самі використовують землю як завгодно. І щоб земля не стала пустошньою, хай орють, сіють і об- робляють і справно платять данину, і ніхто Їм хай не заважає і не чіпає їх. І так хай триває до їхньої смерті, а коли помруть, на їхнє місце стають їхні сини й утримують землю, як сказано ви- ще,— а Всевишній бог знає найбільше і його настанови найста- ріші". Була, мабуть, лиш одна-єдина людина в цій величезній імпе- рії, якої не зачіпали Сулейманові закони, були для неї мов ма- рево в пустелі, ніби морок над морською пучиною, ніби хвиля над мороком, а над нею хмари або птахи, що летять рядами, недо- сяжні, незліченні й невловимі, як прах розвіяний. Роксолана. Велика султанша Хасекі. Що їй усі Сулейманові кануни, коли не можна знищити най- страшнішого, зоставленого Фатіхом: хай владу успадкує найдо- стойніший, для збереження єдності, порядку і миру в державі убивши всіх своїх братів з їхніми дітьми, онуками й правнуками чоловічої статі. А найдостойнішим, мов у давніх євреїв з біблії, неодмінно вважався первонароджений, найстарший. Мустафа. її ж 435 сини мали бути вбиті. І ні знищити, ні забути, ні змінити закон Фатіха, бо він став уже звичаєм, а за звичаєм —давність і най- більша сила. Роксолана ждала, коли зможе переважити навіть ту страшну силу. Іноді ловила себе на думці, що стає схожою на валіде Згірклий усміх на устах, смага, майже чорногубість. А в душ? Темрява клубочиться дедалі більше й густіше. Невже султан не бачить її тривоги? А Сулейман уперто не хотів навіть слухати про будь-які зміни в законі Фатіха, але й не проголошував спадкоємця трону. Час од часу вів обережні бесіди з великим муфтієм, ждав, щоб той дав якусь пораду, виходячи з очевидності і дійсного стану справ. Му- стафа первонароджений, але й тільки. Відколовся від свого отця, тримає коло себе свою матір, мовби хоче зробити виклик пади- шахові, виказати перед усіма свою незгоду з його діями. Своєю поведінкою він сам позбавив себе будь-якого права на спадок. Право на трон мають сини Хасекі, яка стала душею і серцем сул- тана. Він не хоче бути схожим на того грецького бога, який по- жирав своїх синів, але водночас не може знехтувати законом ве- ликого Фатіха. Де вихід? Як узгодити закон з очевидністю? Абусууд так само обережно, натяками, притчами, давав зрозу- міти султанові, що право все ж за Мустафою. Закони несумісні з серцем. Вони не мають серця. Вони вищі за все, навіть за дер- жаву, яка існує тільки завдяки існуванню законів. Мустафу вже знають усі правовірні, всі бейлербеї, бейлербеги, паші, яничари, доблесне мусульманське військо. Не саме лиш первородство, але й особисті гідності промовляють за шах-заде Мустафу. З трьох років — у занедбаності й пониженні, у відокремленості від Топ- капи, власне, вигнанець разом із своєю матір'ю, але став відо- мий своїм розумом, поводженням, благородством, здобув повагу вельмож, яничарів, війська, всіх чесних мусульман. Султан не заперечував високих гідностей свого найстаршого си- на, навіть пишався ним (його кров, кров Османів!), але водночас не переставав сподіватися, що в Мустафі озоветься гідність найви- ща: благородство й самопожертва,— і він добровільно відмовиться від трону на користь синів Хасекі. Але Мустафа затявся. За нього стояв закон, і хто хоче скрив- дити його — хай змінить закон, а там ще видно буде, що з того вийде. Між сином і батьком наростала тяжка ворожнеча, за якою з страхом стежили дві жінки — Роксолана і черкешенка Махідев- ран,— і обидві не наважувалися втрутитися ні дією, ні словом, одна проклинаючи в душі закон, а друга всією душею покладаючи на той самий закон усі надії. Та коли непоступливим був Мустафа, то Сулейман теж виявляв твердість, притаманну Османам. Він уперто не називав спадкоєм- ця трону, хоч шейх-уль-ісламі натякав,що це треба б зробити для спокою в державі. 436 Роксолана мовчала. Непевність роздирала їй серце, та ліпше непевність, у якій ще зберігається крихта надії, ніж безна- дійність, ніж приреченість. Біль, жалість, жах і почуття тяжкої провини. Нащо привела синів своїх на світ, щоб тепер так каратися? Рятувала себе, своє життя, сини були для неї ніби щаблі золотої драбини, по яких видобулася з безодні потойбіччя. А що тепер? Що? Будь прокляті всі закони, встановлені цими міднолицими султанами! 437

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-25 14:27:43 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 13:20:16 |