        
       
 * * *   
       
 Як я люблю тебе, мій краю вугляний,    
 твій кожний камінець, твою билину кожну,    
 де я пішов на бій за щастя вдаль тривожну,    
 що снилося мені в заграві заводській...    
       
 Коли доводиться в краях твоїх бувати,    
 од щастя плачу я, і плачу, і сміюсь...    
 Щоб сили для пісень джерельної набрати,    
 я серцем до землі донецької тулюсь.    
       
 Ті верби над Дінцем, що я повз них проходив,    
 і рейок димний дзвін, і шахти на горі,    
 куди біжать, біжать вагончики з заводу,    
 смуглява дітвора, щасливі матері...    
       
 Це там, це там, це там зростали ми й любили,    
 і я горджусь, що я землі моєї син,    
 де силу мускулів машини замінили,    
 щоб назавжди забув шахтар про кайла дзвін,    
       
 Щоб він злетів орлом в простори наукові,    
 щоб шлях пізнав до зір не тільки у піснях.    
 Я шлю тобі слова безмірної любові,    
 донецький краю мій, на твій громохкий шлях.    
       
 Цвіти, сіяй, грими! Чаруй життя красою    
 і прокладай нову, іще не знану путь!    
 В майбутнє ідучи веселою ходою,    
 у щасті про свого поета не забудь.    
       
 1959     
     
