         
 ДУМА ПРО ЩАСТЯ   
     
 Увійшла вайлувате в сіни,   
 з хати віє нудьга   
 й самота.   
 У руках засміявся віник —   
 спритно валянки обміта.   
 Тупотить   
 об долівку ногами   
 і мороз вибива   
 з рукавиць.   
 З нею   
 в хату ввірвався гамір,   
 ошалілий сміх сніговиць.   
 Мов воскресли   
 принишклі діти —   
 тупіт, лемент,   
 вищання й писк.   
 Місяць хоче,   
 мабуть, погрітись —   
 суне в шибку   
 свій блідий диск.   
 Заглядає, цікавий,   
 у миску:   
 що ви з'їли таке смішне,   
 що од вашого   
 реготу й писку   
 тягне в хату   
 із неба мене?   
 Хлюпа щастя   
 дзвінкою хвилею,   
 ніби тут вікувало воно —   
 не життя тобі, а ідилія,   
 як в поганих книжках   
 чи в кіно.   
 Де фотографи?   
 Де поети?   
 Нуте, хлопці, сюди скоріш!   
 Можна знімок утнуть   
 до газети   
 і жахливо веселий вірш.   
 Це ж так показна ситуація --   
 гарна мати і троє дітей,   
 це ж чудова яка ілюстрація   
 для підтвердження наших ідей.   
 Застрибають веселі цифри   
 у грунтовно важких статтях,   
 та не встане   
 з словесних вихрів   
 многотрудне її життя.   
 Ви мовчанкою соромливою   
 постараєтесь обминуть,   
 що в доярки цієї   
 щасливої   
 руки й ноги   
 вночі гудуть.   
 І чи прийде   
 під ваші кашкети   
 блискавицею думка дзвінка:   
 в космос крешуть ота   
 не ракети,   
 але пружні цівки молока.   
 А для неї   
 це зовсім не диво,   
 бо збагнула давно таке:   
 справді,   
 зараз вона щаслива,   
 тільки ж щастя яке важке!..   
 І тому ця Марія   
 чи Настя   
 будить дзвоном дійниці село,   
 щоб поменше   
 важкого щастя   
 на Радянській землі було.   
     
