|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор твір

ЩО ТАКЕ ЛЮДИНА! Стенограма уроків філософії у початковій школі XXII століття, виконана класною обчислювальною машиною Урок перший ОДЕРЖИМИЙ Довідка. Відбувалося це в ті дні, коли весь світ облеті- ло повідомлення про те, що в сузір'ї Великої Ведмедиці спалахнула нова зірка, інтенсивність випромінювання якої порівняно невелика, але її видно навіть неозброєним оком. За два дні по тому, як нову зірку сфотографували і вона почала пульсувати, телескопи прийняли перший сигнал — потрійне повторення літери "О". * * * — Я чекаю, поки ви вгамуєтесь,— промовив Учитель. Дівчатка й хлопчики повернули до нього обличчя—на них можна було прочитати досаду й роздратування. Вони ніби говорили: ох, дайте нам спокій, хіба ви не бачите, що в нас невідкладна справа — обговорюємо загадку Великої Ведмедиці? Здавалося, ніякі слова не зженуть з Їхніх облич цього виразу. Але Вчитель знав, що справжня мудрість по- лягає в тому, щоб знайти найпростіший вихід там, де, здається, вже нічим не зарадиш. — Давайте всі разом поговоримо про те, що вас бенте- жить,— запропонував він. Діти пожвавішали. — Сьогодні ми повинні розпочати нову філософську те- му "Що таке людина?". Чи не так? — запитав Учитель. — Так,— відповіла Нетерпляча дівчинка.— Але ж ви щойно сказали, що ми всі гуртом поговоримо про те, що нас хвилює. — Правильно,— відповів Учитель. — Тему "Що таке людина?" ми почнемо із загадки Ве- ликої Ведмедиці. Я розповім вам про чоловіка, котрого всі знають, його прізвисько — Одержимий. Він заслужив його ще в школі, коли вперше замкнувся у фізичному ка- бінеті. Розумієте, він дав собі слово, що не їстиме й не спатиме, поки не з'ясує природу гравітаційного поля. — А що з цього вийшло? — запитала Нетерпляча дів- чинка. — Йому довелося відмовитися від даного собі слова, бо він помер би з голоду й безсоння. Але чи варто було через це помирати? Адже йому лишалося потерпіти лише два місяці, щоб довідатися про гравітацію, і він вирішив по- чекати. — Я б так зробив,— мовив Упертий хлопчик.— Адже головне—досягти мети. Учитель схвально кивнув головою і вів далі: — Усі ми колись та замислюємось над тим, чому на- роджуються люди й зірки, у чому сенс життя й смерті. Але одні бояться шукати відповіді на ці питання, бо доводиться згадувати про біль, страждання, інші не хочуть навіть ду- мати про них, бо, мовляв, упродовж одного життя пробле- му не розв'язати, а те, що буде після них, їх не хвилює. Та є чимало й таких, які шукають відповідь по зернятку — кожен у своїй галузі. Вони знають: якщо протягом одного життя не встигнуть дістати відповідь, то підготують грунт для інших. А щодо Одержимого, то він шукач особливий, адже він знав про всі труднощі і все-таки прагнув неможли- вого — отримати відповідь. Усю. Цілком. Протягом свого життя. Він став філософом-експериментатором і засипав Акаде- мію наук пропозиціями-проектами: їх відхиляли, а один проект усе ж таки затвердили, і Одержимий за короткий відрізок часу створив свій знаменитий прискорювач для до- слідження простору-часу. І хоч йому не дозволили прово- дити жодного ризикованого досліду, він не зупинився на півдорозі. Звичайно, рятуючи інших, він ризикував сам. Один із дослідів став для нього фатальним,— із камери Одержимого вийняли мертвим. У кишені знайшли записку, що зберігалася в спеціальному футлярі: "На випадок смерті прошу мій мозок пересадити у створеного мною робота". Учитель обвів поглядом дітей і запитав: — Як ви гадаєте, з чого почав свою діяльність робот, який мав мозок Одержимого? — Він поставив дослід,— одночасно відповіли Нетерп- ляча дівчинка і Упертий хлопчик. — Так, той самий дослід, що коштував йому життя,— підтвердив Учитель.— Тепер він уже не боявся ні високого тиску, ні низької температури. Одержимий провів цей до- слід та сотні інших, ще небезпечніших, і трохи просунувся до мети. Але настав день, і Одержимий полетів на кораблі з магнітним захистом до зірок класу червоних карликів. Для дослідження зірки сам придумав деякі прилади. І все ж він допустився помилки, його корабель упав на зірку... — Він загинув, не досягнувши мети? — схвильовано за- питав Упертий хлопчик. — Я вам не сказав, що перед польотом він знову зробив магнітний знімок свого мозку. Вся пам'ять і набуті методи роботи були закодовані й записані електромагнітними ім- пульсами у кристалічних блоках. Коли Одержимий загинув удруге, згідно з його заповітом із цих блоків створили но- вий штучний мозок. Звичайно, у цьому штучному мозку збереглись пам'ять і специфіка мислення Одержимого, що були основою його особистості. Так Одержимий вдруге переступив через свою смерть і став людиною синтезова- ною — сигомом. До червоного карлика він здійснив нову мандрівку, вра- хувавши попередні помилки, а відтак полетів ще далі, на пошуки антиречовини. Про всі свої наукові досягнення і відкриття він повідомляв Академію наук. Його радіодопові- ді досягали Землі інколи через кілька місяців, а іноді — й через кілька років. — І він знайшов відповідь? — запитала Нетерпляча дів- чинка. — Ні. Все ще ні,—відповів Учитель.—Але на шляху до зірки він досяг безсмертя й неабиякої могутності. Хіба цьо- го мало? — І все-таки відповіді ще немає,— насупився Упертий хлопчик.— Для чого ж ви розповідали про Одержимого? — І ще обіцяли поговорити з нами про загадку Великої Ведмедиці,— нагадала Нетерпляча дівчинка. — Я й розповів про неї,— мовив Учитель.— Власне ка- жучи, загадка почала прояснюватися з тієї хвилини, коли телескопи прийняли три "О". Адже це позивні Одержимо- го. Можливо, він запалив нову зірку, а може, сам став зір- кою в пошуках відповіді. Незабаром ми дізнаємось про це з його повідомлень... Урок другий ЗАПОВІТ Довідка. Епідемія "Perpetuum mobile" заполонила світ. На неї хворіли видатні учені й доморощені винахідники, генії й божевільні, високоосвічені люди й безпросвітні неуки. Кожен намагався створити вічний двигун. Саме тоді й з'явився Великий Скептик. Старший брат Великого Скептика, талановитий Май- стер, був захоплений ідеєю вічного двигуна. Він полишив роботу на фабриці, полишив усі справи, опріч однієї, що стала сенсом його життя. Кінець кінцем Майстер збудував апарат, у якому ре- мінні тяги безупинно крутили колесо. Майстер покликав брата і, врочисто показуючи на свій витвір, запитав: — Бачиш? Зморшки на його обличчі розгладилися, очі світилися щастям. Менший брат уникав дивитися на це обличчя, зна- ючи, що буде в майбутньому. Проте як порятувати брата, він не знав, і його губи прошепотіли: — Бачу. Але що це за апарат? — Вічний двигун! — вигукнув Майстер.— Пам'ятаєш, ти твердив, що створити його неможливо? — Тверджу,— упівголоса поправив брата Скептик. — Як? І зараз — коли він перед тобою? — здивувався Майстер. — Це двигун, та не вічний. Тертя з'їдає частину енергії, і її доведеться поповнювати. Обличчя Майстра взялося плямами. Він стиснув кулаки й сказав: — Ти — скептик! Ти все критикуєш, ні в що не віриш і нічого не створюєш! Менший брат спокійно заперечив: — Зате скептики скорочують шляхи до відкриттів і зберігають час шукачам. Скептики знаходять помилки й застерігають від фатальних кроків. — Дай спокій зі своїми повчаннями!—заволав Май- стер.— Хто ти такий, щоб мене вчити? Ти навіть майстром не став, а залишився підмайстром. — Я твій брат і зичу тобі добра. А ти йдеш нерозумним шляхом. — Це — мій шлях. І якщо комусь він не подобається, я вчиню з ним ось так! — Майстер схопив залізну кочергу й зав'язав її вузлом. Розмахуючи цим знаряддям, він вигук- нув: — А тепер — геть з мого дому! Скептикові нічого не лишалось, як піти. А Майстер, завершивши побудову вічного двигуна, поніс його у міську ратушу на суд учених мужів... Другого дня його знайшли у ліжку мертвим. Він отруїв- ся. Залишив записку: "Вибач мені, брате. Ти мав слуш- ність". його поховали на цвинтарі під простим грубим ка- менем. Майстер не залишив по собі навіть кілька монет, щоб було чим заплатити каменяреві за епітафію на над- гробку. Ці гроші довелося платити його братові. Незабаром Скептик поїхав у столицю і вступив до уні- верситету. Він повернувся в рідне місто відомим математи- ком. Скептик викупив будинок, який колись належав його братові, і зачинився в ньому. До пізньої ночі сидів він над розрахунками. Так минали роки... Тільки по двадцяти роках Скептик видрукував працю: "Чому неможливо створити вічний двигун". Він довів, що частина енергії під час роботи будь-яких механізмів неми- нуче переходить у теплову і її доводиться поповнювати. Він Довів це не словами, а цифрами, проти яких слова безсилі. його праця порятувала не тільки роки виснажливих по- шуків багатьох майстрів — вона врятувала їхні життя. Скептик нікому не казав, що це пам'ятник братові, котрий наклав життям у нерівному бою із законами природи. Скептик помер у розквіті своєї слави. Він зумів поста- вити собі нерукотворний пам'ятник, і зробив він це своїм заповітом .. Учитель урвав свою оповідь, вичікуючи, чи не згадає хто з учнів слова знаменитого заповіту. Він на хвильку за- був, що його підопічні ще не проходили цього матеріалу. — У його заповіті було тільки три слова,— сказав Учи- тель.— Ось вони... Він ввімкнув телеекран, узяв світлове перо і написав: "Перевірте мої розрахунки". — Запам'ятайте ці слова,— вів далі Учитель.— Адже са- ме завдяки їм вдалося зняти заборону природи з вічного двигуна... Урок третій ПЛАНЕТУ НАЗВАЛИ БЛАГОДАТНОЮ Замість довідки. — Не знаю, хто з космонавтів дав їй таку назву,— по- чав свою нову оповідь Учитель.— Але вона народилася одразу, як тільки вони побачили її — з прозорими озерами, в яких ходили зграї риб, з деревами й кущами, гілля яких гнулись під вагою смачних плодів. Повітря там було ці- люще, і люди зовсім не почували втоми... Сліди цивілізації космонавти помітили, ще коли тільки підлітали до Благодатної. Штучні супутники роями круж- ляли навколо планети. — Передаю наші позивні,— сказав Командир. Космо- лінгвіст передав Радисту таблиці коду, і з антен корабля полетіли сигнали... Відповіді не було... Корабель робив виток за витком довкруж планети, то наближаючись до неї, то віддаляючись. Радисти прийняли фрагменти радіо- і телепередач. Космолі-нгвісту не важко було розшифрувати їх, бо мова благодатців виявилася близькою до латини. Цією мовою космонавти склали нові програми й передали їх у ефір. Результат був той самий. — Не чують нас? Щось непередбачене в обладнанні їхніх приймачів? — розмірковував Космолінгвіст. — А чого не в наших передавачах? — іронічно озвався Радист, який не терпів наскоків на техніку. Тим часом телеекрани корабля показували міста, схожі на земні, чітку мережу доріг... Мещканці Благодатної працювали собі й веселились, але не бажали помічати братів по розуму. Космонавти обрали пустельну місцину оддалік від по- селень і посадили корабель. П'ять чоловік сіли у всюдихід і поїхали у напрямку до найближчого міста. За вікнами машини пропливали ліси—не дуже рідкі, але й не густі,. зелені, як і на Землі. Вони вабили прохолодою й затишком. Потім потяглися польові ділянки, на яких буйно вигравало золоте колосся, схоже на пшеничне. Помітивши на полі якийсь рухливий об'єкт, Командир наказав зупинитись. Не виходячи з усюдихода, земляни стежили за об'єктом. Кі- бернетик налаштував універсальний аналізатор на вузько- спрямований пошук. Апарат аналізував дії об'єкта, порів- нюючи їх між собою і з тим, що зберігалося в його пам'яті. За кілька хвилин аналізатор видав на екран інформа- цію: "Автомат типу культиватора для обробки злаків". Не гаючи часу на подальші спостереження за автома- том, земляни поїхали вперед. Раптом на екрані локатора з'явилася пляма, яка дедалі збільшувалась. Водій з три- вогою зиркнув на Командира, зменшив швидкість і з'їхав на узбіччя. Тут він зупинив усюдихід. Минуло кілька хви- лин, і повз земну машину промчало на великій швидкості щось обтічне й сліпучо-яскраве. — Схоже на автомобіль,— мовив Водій, що відзначався миттєвою реакцією і завидною врівноваженістю. — Вони не могли не помітити нас, проте не зупинили- ся,— замислено сказав Командир. — Це міг бути автомат без розумних істот,— підказав Філософ. Спростовуючи його слова, на екрані аналізатора спа- лахнула відповідь: "Колісний апарат для пересування. В ньому — біологічні істоти". Командир зрозумів, що настав момент, коли треба ви- рішувати негайно. Він поглянув на екран локатора, де зникала пляма — відображення машини й кивнув Водієві: — Поїхали. Місто на Благодатній мало чим відрізнялося від зем- ного. Тільки будинки були одноманітніші,— кілька типів, без оздоб. Усі вулиці — ідеально прямі — сходилися до круглого майдану, на якому височів квадратний будинок, до нього входили і виходили дворукі й двоногі розумні істо- ти. їх майже неможливо було відрізнити від землян, хіба що схожі вони були один на одного, як близнюки. Усюдихід зупинився біля тротуару поруч з машинами, подібними до тих, що зустрічалися по дорозі сюди. Першим вийшов із усюдихода Філософ, за ним — Кібернетик і Ко- мандир. — Що в цьому будинку?—поцікавився Командир в од- ного з благодатців місцевою мовою, яку земляни вивчали ще перед тим, як вирушити в експедицію. — Це відомо всім,— відповів благодатець і, не зупи- няючись, пішов геть. — Доброго дня! — привітав Філософ другого аборигена. Благодатець вклонився у відповідь: — Доброго дня, радий бачити вас здоровим. — Даруйте,— квапливо сказав Філософ, бачачи, що й цей не хоче затримуватися,— зупиніться, будь ласка, на хвилинку. — Прошу,— одказав благодатець, привітно усміхаю- чись.— Але пам'ятайте, що з хвилин складаються години і що кожна хвилина повинна бути віддана на благо всієї планети. — Наша розмова, безперечно, послугує благу планети,— запевнив Філософ.— Адже ми прилетіли з іншої зіркової системи й хочемо обмінятися з вами знаннями, започатку- вати дружбу. — Найголовніше — заповіді,— врочисто мовив благода- тець. — А нова інформація? — спитав Кібернетик. — Пам'ять не безконечна, її не можна перевантажувати. Важливо одержати те, що дасть задоволення самим собою. Це — перша заповідь. На обличчя Командира набігла тінь розчарування. Але він швидко опанував себе: — Ми хотіли б побільше довідатись про вашу планету. — Ми нічого не приховуємо. Дивіться. Спостерігайте. До зустрічі. Він пішов далі, карбуючи крок. Якусь мить Філософ задумливо дивився йому вслід, по- тім повернувся до Кібернетика й попросив: — Налаштуй аналізатор на дії благодатців. Кібернетик кивнув і поліз у всюдихід. Решта землян пішли за ним. Водій увімкнув двигуни, і всюдихід тихенько поїхав вулицею. Апарат моргав індикаторами, в його елек- тронному мозку йшла напружена робота. Коли всюдихід під'їхав до будинку, що споруджувався і де працювало кілька десятків машин і приблизно стільки ж благодатців, Філософ поставив аналізатору навідне запитання. — Оціни головну різницю в роботі розумних істот і машин. На екрані аналізатора спалахнув нуль. Філософ поставив нове запитання. — А чи живі це істоти? На панелі загорілися фіолетові лампочки, які свідчили, що апарат увімкнув рентгенівські і гамма-промені. Спалах- нув зеленим світлячком індикатор інфразору. Запрацювали лічильники й аналізатори біострумів. На екрані з'явилася схема організму благодатця. Час від часу апарат повідом- ляв про свої висновки. Нарешті він підсумував: "Ці істоти навряд чи можна вважати розумними, хоч вони мають з нами багато спільних зовнішніх і внутрішніх ознак". — Дозволь мені ненадовго вийти із всюдиходу,—звер- нувся Філософ до Командира.— Я поставлю кілька запи- тань мешканцям Благодатної і повернуся: — Не заходь далеко,— попередив Командир. Він спостерігав із всюдихода, як Філософ підійшов до будівельників і заговорив з ними. Повертався він шпарким кроком, майже біг. Випереджаючи запитання товариша, Філософ сказав: — Поїхали до будинку на майдані. Там у них сенат і музей історії планети. А ці нічогісінько не знають про своє минуле. Тільки те й роблять, що базікають про Велику епоху, яка настала тут кілька тисячоліть тому. Велика епо- ха, Великий імпульс. Водій розвернув машину і повів її до майдану. Разом з безперервним потоком благодатців космонавти увійшли до величезного вестибюля. Він був чотирикутний, як і сам будинок. На. всіх стінах висіли численні портрети одного й того самого благодатця з квадратним обличчям і застиглою усмішкою. Під портретами красувалися написи: "Великий Імпульсатор", "Велике Світило", "Великий Ря- тівник". А нижче від написів висіли таблички з цитатами, і в усіх цитатах мовилося про Зіркосяйного Імпульсатора, який приніс щастя й задоволення, про Великий Порядок, що його він запровадив... Командир уважно вдивлявся в портрет. — Місцевий фюрер,— сказав він товаришам. — Зверніть увагу на цю цитату.— Філософ, ставши яавшпиньки, пальцем дотягнувся до однієї з табличок. Во- на повчала: "Зупинись, подорожній, і озирнися: чи не за- йшов ти надто далеко? Чи не залишилось позаду те, що ти шукаєш попереду?" Біля стрілки, викладеної мозаїкою, світився напис: "До музею історії". Земляни ввійшли в простору залу з мерехтливими сті- нами. Навстріч, привітно усміхаючись, простував благода- тець, що виявився екскурсоводом. Як і його співвітчизники, він зовсім не здивувався, що перед ним — люди з іншої планети. — Ми хотіли б детальніше довідатися про Великого Імпульсатора,— мовив Командир. — Прошу,— сказав екскурсовод і натиснув на педаль біля стіни. Стіна спалахнула райдужними барвами. Перед земля- нами з'явився майдан, на якому зібралося кілька тисяч благодатців. Перед ними з трибуни виступав низенький благодатець з владним обличчям. Уважніше придивившись, земляни впізнали в ньому Великого Імпульсатора, якого щойно бачили на портретах у вестибюлі. Тільки не під- мальованого пензлем маляра. — Великий день настав! — горлав Імпульсатор.— Ми досягли вищого щабля процвітання. Ми накопичили безліч благ. Єдине, чого нам бракує, це знань. Але, як твердять деякі вчені, нам завжди їх не вистачає. Проте й тут знайшовся вихід. Наші вчені вже давно розшифрували код спадковості й навчилися змінювати спадкову речовину. А я дав цьому відкриттю практичне застосування. Мені вдалося переконати всіх, опріч кількох відщепенців і скептиків, і ми дійшли спільного рішення. Відтепер ніхто не буде накопичувати знання по крихтах. Кожен одержить їх так само, як і інстинкти,— через спад- ковість, разом із спадковою речовиною. Нікому не треба буде сушити собі голову над вибором професії й місця в житті — його шлях буде наперед визначений і зумовлений. А наша цивілізація одержить Великий імпульс і ще далі просунеться вперед. З натовпу вийшов благодатець, і повернувшись до своїх товаришів, закричав: — Не погоджуйтесь на Великий імпульс, якщо не хоче- те загинути. Пам'ять не безмежна. Через кілька поколінь вона заповниться вкрай і перестане приймати нові знання. Розвиток цивілізації уповільниться й зупиниться. А це — смерть!.. — Чуєте?! — істерично перепинив його Імпульсатор.— Він загрожує нам смертю. Як же ми відповімо на цю зухвалість? З-за його спини гримнув постріл. Неслухнянець упав. — Народ сам розпорядився його долею! — вигукнув Імпульсатор. Натовп мовчав... Філософ сказав Командирові: — Аналізатор мав рацію: тут немає розумних істот. Ми прилетіли на планету, заселену біологічними автоматами. — Ось до чого довів Великий імпульс,— мовив Коман- дир і пішов разом із товаришами із зали. На вулиці вони зустріли Філософа, який розмовляв із благодатцем. — Прощавай, хлопче,— розчаровано сказав йому зем- лянин. — Доброго дня, радий бачити вас здоровим,— привітно усміхаючись, одказав благодатець. Філософ зупинився приголомшений. Командир торкнув його за руку. — Ходімо. ...Того ж дня корабель стартував з Благодатної. За пла- ном ми повинні були відвідати ще дві планети сузір'я, але команда дуже втомилась, і ми вирішили повернутися до- дому. Космонавти працювали напружено, майже не розмов- ляли один з одним. Усі згодилися на подвійне переванта- ження, аби лише швидше розігнати корабель на еліптичній орбіті. Бачу їхні обличчя — такі різні навіть зараз, коли всі вони однаково заклопотані. Прикусив губу Радист, низько згорбився над пультом Кібернетик, в очах Водія всюдихо- да — виклик і відчай, а погляд Філософа — спустошений і непорушний. Ці люди мені ближчі від найближчих родичів, вони—мобви частина мене самого: щезни вони зараз— і моє життя втратить усякий сенс. Що я можу зробити для них? Мій погляд привертають оглядові телеекрани. Я вмикаю кіноплівку, призначену для контактів із ро- зумними істотами, і коли на екрані бачу зображення Соняч- ної системи, зупиняю кадр: — Дивіться! Вони поглянули на екран, туди, де на периферичній орбіті зблискувала крихітна зелена зірочка, яка називаєть- ся Землею. Я бачу, як світлішають їхні обличчя... ...Вчитель замовк. — Значить, вони так і не врятували мешканців Благо- датної? Не відродили цивілізацію? — запитала Нетерпляча дівчинка. — Чому вони не сповістили космічні рятувальні стан- ції? — здивувався Розсудливий хлопчик.— Адже навіть після вибуху в сузір'ї Кассіопеї не всі Співдружності ро- зумних загинули. Ви й самі не раз казали... Вчитель дивився на збуджені обличчя дітей. Так, во- ни добре запам'ятали все, чого він їх навчав. І він мовив: — Я казав правду: розум може перемогти будь-яку небезпеку...— Він трохи помовчав, щоб дати їм час краще запам'ятати те, що він скаже, й закінчив: — Якщо він своєчасно знатиме про неї, якщо зможе її завбачити... Урок четвертий ЩО Ж ТАКЕ ЛЮДИНА? (Із відповідей Великої обчислювальної машини Академії наук) — Людина — істота. В граматиці вона стосовно до се- бе ставить питання "хто", не "що"? Тим-то питання постав- лено мені неправильно. Треба сказати не "що таке люди- на?", а "хто така людина?" Людина як особистість складається з парадоксів. Хоч скільки б мала всього вона, їй усе мало. Це й погано, й добре. Погано тому, що вона іноді робить непродумані вчинки. Добре тому, що вона не зупиняється на досягнуто- му. Саме це і є головним чинником розвитку людства. Людина не може визначити, до чого вона прагне, що невтомно шукає, що виховує в собі і своїх дітях. Вона на- зиває це різними словами, але врешті-решт вона прагне до єдиного, чого мені як машині не збагнути: вона прагне лю- дяності. Нема нічого відраднішого для мене, як моя залежність од людини, бо воїстину нема меж її могуті.

вгору |  |  |
[an error occurred while processing this directive] |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 21.05.2003 17:35:45 |