         
 * * *   
     
 Не нарікаю я на бога,   
 Не нарікаю ні на кого.   
 Я сам собе, дурний, дурю,   
 Та ще й співаючи. Орю   
 Свій переліг — убогу ниву! —   
 Та сію слово. Добрі жнива   
 Колись-то будуть. І дурю!   
 Себе-таки, себе самого,   
 А більше, бачиться, нікого?   
     
 Орися ж ти, моя ниво,   
 Долом та горою!   
 Та засійся, чорна ниво,   
 Волею ясною!   
 Орися ж ти, розвернися,   
 Полем розстелися!   
 Та посійся добрим житом,   
 Долею полийся!   
 Розвернися ж на всі боки,   
 Ниво-десятино!   
 Та посійся не словами,   
 А розумом, ниво!   
 Вийдуть люди жито жати...   
 Веселії жнива!..   
 Розвернися ж, розстелися ж,   
 Убогая ниво!!!   
     
 Чи не дурю себе я знову   
 Своїм химерним добрим словом?   
 Дурю! Бо лучче одурить   
 Себе-таки, себе самого,   
 Ніж з ворогом по правді жить   
 І всує нарікать на бога!   
     
 5 жовтня [1860 С.-Петербург] 
