|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

Рей Бредбері Марсіанська хроніка | > Далі >> | зміст
ГРУДЕНЬ 2001. ЗЕЛЕНИЙ РАНОК Коли зайшло сонце, він присів біля стежки й зготував скромну вечерю. Дослухаючись до тріскотіння вогню, клав їжу в рот і задумливо жував її. Цей день не відрізнявся од тридцяти попередніх: зранку чоловік викопав багато акуратних ямок, покидав у них насіння й полив водою з каналів, що виблискували на сонці. Тепер, коли його тендітне тіло налилося свинцевою втомою, він лежав на землі, стежачи, як небо міниться всіма відтінками темряви. Його звали Бенджамін Дріскол, йому минув тридцять один рік. Він мріяв про те, щоб весь Марс вкрився деревами, зазеленів листям, яке подарує людям повітря, живлюще повітря, і з кожним літом буйнішатиме й буйнішатиме. Гарячого літа дерева даватимуть містам прохолоду, холодної зими затримуватимуть пронизливі вітри. Дерево... Воно утворює затінок, дарує смачні плоди або стає дитячим царством—цілий небесний світ,де можна лазити, гратися, висіти на руках... Архітектурний витвір, що дає їжу й радість, — ось що таке дерево. Але насамперед дерево — це свіже, густе повітря для легенів і тихий шелест для слуху, що заколисує вночі, коли лежиш у білосніжній постелі. Він лежав і слухав, як темна земля збирається з силами, чекаючи сонця, дощів, яких нема та й нема... Припавши вухом до землі, він слухав ходу прийдешніх років, він бачив в уяві, як зеленими паростками підводиться посаджене сьогодні насіння, як гілки пориваються в небо, чіпляються за нього, і весь Марс стає сонячним гаєм, радісним плодоносним садом. Рано-вранці він устане разом з малим сонцем, що повільно підніматиметься між хвилястих горбів, за кілька хвилин проковтне сніданок, що відгонитиме димком, і, затоптавши присок від багаття, рушить далі з рюкзаком за плечима, випробовуючи дорогою грунт, копаючи, садовлячи насіння або саджанці; притоптавши легенько розпушену землю і поливши її, піде далі, посвистуючи,позираючи на чисте небо, яке щохвилини теплішатиме. — Тобі потрібне повітря,— звернувся він до нічного вогнища. Вогонь — рожевощокий, жвавий товариш, який жартома може вкусити тебе за палець, який дрімає поруч протягом довгої студеної ночі, мружачи сонні рожеві очі.— Нам усім потрібне повітря. На Марсі повітря рідке. Тут так швидко стомлюєшся. Живеш наче на вершинах Анд, у Південній Америці. Вдихнеш і нічого не відчуєш. Ніяк не надихаєшся. Він помацав грудну клітку. Якою широкою стала вона за тридцять днів! Доведеться розвивати легені, щоб можна було вдихати більше повітря. Або садити дерева. — Зрозумів, нащо я тут? — промовив він.— У школі нам розповідали про Джонні Яблучне Зерня, який ходив по Америці і саджав яблуні. Що ж, я роблю більше. Я саджу дуби, в'язи і клени, всі породи дерев: і осики, і кедри, й каштани. Замість того, щоб вирощувати лише фрукти для шлунку, я вирощую повітря для легень. Коли через багато років ці дерева стануть дорослими, подумати лише, скільки вони дадуть кисню! Він пригадав день прибуття на Марс. Як і тисячі інших, він вслухався в тихий марсіанський ранок і думав: "Чи зможу я тут жити? Що я робитиму? Чи знайдеться тут для мене діло?" Потім він знепритомнів. Хтось підніс йому до носа пляшечку з нашатирем, він кашлянув і розплющив очі. — Все буде гаразд,— сказав лікар. — Що сталося? — Повітря дуже рідке. Дехто звикає. А вам, на мою думку, краще повернутися на Землю. — Ні! — Він сів і майже зразу відчув, як потемніло йому в очах і Марс двічі перекрутився під ним. його ніздрі розширилися, і він примусив легені ковтати ніщо.— Я звикну! Мені треба лишитися тут! Потім він лежав сам, страшно, мов риба на піску, роззявляючи рота... "Повітря, повітря, повітря,— думав він.— Мене відсилають назад через те, що тут мало повітря". Він повернув голову, щоб бачити марсіанські герби й долини. Придивився і відразу помітив, що там не було жодного дерева — жодного, скільки сягало око! Навколо земля, чорна родюча земля, але на ній нічого не було, навіть трави... "Повітря, повітря". Ні на вершинах горбів, ні під ними, в затінку, ні навіть біля струмочків — жодного дерева, жодної зеленої стеблини! Рішення народилося не в мозкові, а в легенях та горлянці. І він враз підвівся, немовби вдихнув раптом чистого кисню. Дерева й трава! Він подивився на свої руки, перевернув їх догори долонями. Він садитиме дерева й траву. Це буде його робота — боротися проти того, що заважає йому залишитися тут. Він вестиме свою "садову" війну з Марсом. Планету вкривав древній грунт, марсіанські рослини прожили стільки тисячоліть, що вимерли від старості. А що коли привезти нові види? Земні дерева: гіллясті мімози і плакучі верби, магнолії і пишні евкаліпти. Що тоді? В цьому грунті повинні лежати величезні незаймані мінеральні багатства. —Дозвольте мені встати!—закричав він.—Мені треба побачити Координатора! Цілий ранок проговорили вони з Координатором про те, які рослини із зеленим листям могли б рости в цьому грунті. Початку організованого насадження дерев треба було чекати місяці, якщо не роки. Досі продовольство приставляють із Землі замороженим. Лише деякі громади вирощували хлорелу. — Отже, поки що,— сказав Координатор,— будете діяти самі. Дістанемо, що можна, з насіння, а також деяке знаряддя. Зараз скрутно з місцем на ракетах, і оскільки перші наші поселення — це гірські селища, то, боюсь, ви не зустрінете великого співчуття... — Але ви дозволите мені? Йому дозволили і видали мотоцикл з коляскою. Наповнивши коляску насінням і саджанцями, він виїхав у пустельну долину, залишив^ машину і рушив далі пішки. Це було тридцять днів тому, і відтоді він жодного разу не озирнувся назад. Озирнутися — значить завдати серцю болю. Стояла надто суха погода, і навряд щоб насіння проросло. Цілком можливо, що весь цей похід, це безупинне нагинання й копання виявиться марною роботою. Він дивився просто себе, прямуючи сонячною широкою долиною далі й далі від Першого Міста, чекаючи приходу дощів. Дріскол натягнув на плечі ковдру: над сухими горами купчилися хмари. Він відчував, як нагріті сонцем горби випромінюють тепло в морозяну ніч, і думав про жирний і чорний, мов сажа, грунт, такий чорний і лиснючий, що, здавалося, він от-от заворушиться й поповзе у тебе на долоні, родючий грунт, з якого виростуть велетенські стебла квасолі, а потім із стиглих стручків падатимуть униз, гупаючи об землю, величезні важкі зерна. Вогонь затріпотів і сховався в сонний присок. Повітря затремтіло: десь далеко прогуркотів велетенський віз. Грім! Враз запахло вологою. "Сьогодні вночі,— подумав він і виставив руку, чи не йде дощ. — Сьогодні вночі". Щось поповзло у нього по лобі, і він прикинувся. Крапля збігла вздовж носа на губи. Ще одна вдарила в око й затуманила зір. Третя розбилась об підборіддя. Дощ! Прохолодний, тихий, легкий, він сіявся з високості, дорогоцінний елексир, що пахнув чарами, зірками і повітрям, а на смак скидався на старий херес. Дощ! Він сів, ковдра сповзла на ноги, і його синя сорочка взялася темними плямами. Краплини дедалі важчали. Здавалося, немов по вогнищу танцювала невидима тварина, аж поки вогонь не перетворився на сердитий дим. Дощ! Величезне чорне склепіння раптом розкололося. і сині уламки упали вниз. Він побачив десять мільярдів дощових кришталиків, які на мить завмерли в повітрі, що їх міг сфотографувати електричний фотограф. І - темрява, вода. Він змок як хлющ, проте підставляв краплям усміхнене обличчя, навіть не заплющуючи очей. Він заплескав у долоні, підвівся і почав ходити навколо свого маленького табору. Була година ночі. Дощ лив дві години, а потім перестав. На небо вийшли умиті зорі, ясніші ніж будь-коли. Переодягнувшись у сухий одяг, що зберігався в целофановому пакунку, містер Бенджамін Дріскол ліг і заснув щасливий. Між горбами по.вільно сходило сонце. Воно кинуло на землю жмут проміння й розбудило містера Дріскола. Він полежав якусь хвилину, перш ніж устати. Довгий місяць він працював під гарячим сонцем, терпляче ждучи цього дня, і тепер, схопившись на ноги, обернувся, нарешті, обличчям туди, звідки прийшов. Ранок був зелений! Скільки сягало око, скрізь проти неба зеленіли дерева. Не одне дерево, не два, не десяток, а тисячі. Тисячі дерев, які він посадив, опускаючи в землю насіння і саджанці. І не малі деревця, не тоненькі, ніжні пагони, а велетенські, могутні дерева — зелені-презелені, великі, крислаті й пишні, із сріблястим листям. Дерева щось шепотіли, довгі ряди дерев на схилах горбів: цитринові дерева, липи, секвойї і мімози, дуби і в'язи, осики, вишні, клени, ясени, яблуні, апельсинові дерева, евкаліпти, — підхльоснуті буйним дощем, вигодувані чужим чародійним грунтом. У нього на очах тяглося вгору нове гілля, розпукувалися бруньки. — Просто неймовірно! — вигукнув Бенджамін Дріскол. Але долина й ранок зеленіли. А повітря! Кругом, ніби течія гірської річки, струмувало свіже повітря, кисень, що його видихала зелень дерев. Здавалося, око бачить, як він мерехтить угорі кришталевими хвилями. Кисень, свіжий, чистий, зелений, прохолодний кисень перетворив долину на дельту ріки. Ще мить, і в селищі розчиняться навстіж усі двері, люди вибіжать назустріч чуду, вдихатимуть повітря на повні груди. їхні щоки порожевіють, оживуть легені, частіше почнуть битися серця, і втомлене тіло саме піде в танок. Містер Бенджамін Дріскол глибоко вдихнув зелене вологе повітря й зомлів. Поки він опритомнів, п'ять тисяч нових дерев потяглися до жовтого сонця.
Рей Бредбері Марсіанська хроніка | > Далі >> | зміст

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-23 14:40:52 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 12:22:55 |