|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор зміст сторінка

МАХІДЕВРАН Мабуть, знала до кінця свого сина лише валіде Хафса. Знан- ня те добула гірко. Віддала Сулейманові все життя, стемніла устами від багатолітньої зневаги, якої зазнавала від султана Селіма, що за прикладом діда свого Мехмеда Фатіха завів собі цілий гарем з гарненьких юнаків, кинула всі сили своєї ду- ші на служіння єдинму синові, вибудовувала споруду його жит- тя вперто й дбайливо. Не було звичайної любові між матір'ю й сином, з'єднала їх неминучість, може, страх або навіть і нена- висть, але роз'єднатися уже не могли: надто боялися одне одного, надто багато таємниць лежало між ними, яких не повинен був знати світ. Жінки не належали до таємниць. Недоступними теж не були для султанського онука, а згодом — сина. Щойно почали висівати- ся у Сулеймана вуса, як він уже мав свій гарем, не кивнувши для того й пальцем. Сказано ж: "Женіться з тими, що приємні вам, жінками,— і з двома, і трьома, і чотирма. А коли боїтеся, що не будете справедливі, то — з однією або з тією, якими оволоділи ваші десниці". Замолоду привчений до розпусти, Сулейман не кинувся у неї жадібно і безтямно, але й не зогидив жінок, як його батько. Нур- тували в ньому марення й туга за переживаннями чистими, вишу- канішими і благороднішими, набридливих тупих жінок-дівчаток, розкішних дурних одалісок мав задосить, хотів тепер мати коло себе жінку гарну й горду, повабну й мудру не самим тілом, а ч серцем, жінку, що могла б зрозуміти його і дорівнятися йому всь- ди і всюди зробити щасливим: за учтою і в бесіді, у постелі й у державних справах, які судилися йому в майбутті неминуче. Шу- кати такої жінки не міг і не вмів. Султани і їхні сини не шукають жінок. Це роблять за них інші. Часто все вирішує простий випадок. Валіде Хафса не могла покладатися на випадок. Поміг їй, хоч як це неймовірно, султан Селім. У нестримній жадобі завойовництва він замахнувся на землю, що величиною своєю дорівнювалася його імперії, а багатством і могуттям набагато перевищувала,— на Єгипет. В Єгипті ось уже ледве не цілих сто років панували мамелюки з рідного Хафсі племені черкесів. Колишні бідні най- манці-воїни з далекого Кавказу захопили владу в цій великій 62 державі й поширили її на всі довколишні землі, із святинями му- сульманськими й християнськими включно — Меккою і Єрусали- мом. Селім, роззухвалений легкою перемогою над перським шахом, повів своїх яничарів на мамелюцького султана Кансуха аль-Гурія. Перед боєм під Халебом султан сказав своїм воїнам: "Коли нам судилося погинути—наше царство небесне; коли ж переможемо ворога — наше буде царство земне". Зраджений намісником Ха- леба Хаїр-бегом, вісімдесятилітній султан Кансух аль-Гурія був розгромлений під Халебом, а нового мамелюцького султана Ту- ман-бея зрадив його воєвода Джамберді Газалі. Селім щедро на- городив зрадників: Хаїр-бега посадовив намісником у Єгипті, а Джамберді Газалі — в Дамаску, віддавши йому всю Сірію. Селі- мів великий візир Юнус-паша сказав султанові: "Половина іслам- ського війська загинула в боях і лишилася в піщаних пустелях, і єдина користь від цього та, що Єгипет перейшов у владу своїх зрадників". Селім велів задушити візира за ці слова. Скористала- ся ж з розгрому мамелюцьких султанів Єгипту цілком неждано ва- ліде Хафса. Щойно довідавшись про першу перемогу Селіма під Халебом і про смерть Кансуха аль-Гурія, вона негайно спорядила своїх довірених гонців на далекий Кавказ до свого племені і зве- ліла передати старшинам: "Чого ви ще ждете в своїх горах? Все- могутній султан побив черкеських мамелюків, незабаром прийде зі своїм ісламським військом і на Кавказ. Шліть його синові най- кращу з своїх дівчат, так само неперевершену вродою і гідностя- ми, як неперевершена сила султанського війська!" Гонці їздили довго, бо дорога від Маніси далека, тяжка й спов- нена небезпек: пустелі, гірські пасма, бурхливе море й ще гори, чужі, суворі, дико-неприступні. Як знайти там маленьке плем'я черкесів, як до нього доступитися і приступитися? Коли ж повер- нулися, були з ними три брати-черкеси, які привезли загорнений у безмежну волохату бурку живий пакунок. Духом далеких вітрів, нічних вогнищ било від братів і від того схованого в чорній бурці дарунка, і валіде, хоч ніколи не знала духу черкеського племені, хижо роздула ніздрі, бо ж голос крові лунає у жінці й через від- стані поколінь. Де та Маніса і що та Маніса — а от же долинув з неї голос султанської жони до неприступного кам'яного Кавказу, почули його благородні черкеси і хоч ніколи нікому не впокорилися, сто- літтями вели життя дике й криваве, але вчули в цьому голосі щось, може, й близьке, вмить відгукнулися й послали для невідомого шах-заде, який сидів у ще невідомішій Манісі, найдорожчу пер- лину свого племені. Тільки одне велике чорне око побачила валіде Хафса в покош- ланості бурки, зиркнуло на неї з холодною байдужістю, а ЇЇ вда- рило в саме серце тим поглядом, відчула, як прокинулася в ній кров диких предків, закипіла й заграла, мов у танку кафенір, під час якого черкеси освідчуються в коханні єдино дозволеним у них способом — стрілянням перед обраницею. 63 Брати, клекітливо перегукуючись, вправно розмотали бурку, витрусили на землю одягнену у вузький шовковий бешмет окату тоненьку черкешенку, таку ніжну, як пелюсток троянди, що за- цвітає повесні, коли ще не в'ялить і не обпалює спека, і валіде, хоч привчена до жорстокої стриманості османської, не стерпіла, вигукнула: — Гюльбахар! Гюльбахар означало: весняна троянда. Може, жінок завжди слід було б називати іменами квітів, але цю дівчину інакше ні- хто б і не назвав. Так і стала вона з тої першої хвилини Весня- ною Трояндою— Гюльбахар. Не чекаючи, поки дівчину вимиють і натруть пахощами, щоб прогнати з неї дух просторів, принесений із довгої мандрівки, одягнуть у гаремні шовки і навчать бодай привітання турецького, валіде показала Гюльбахар Сулейманові. Побоювалася, що дів- чина збентежиться й розгубиться і видасться ученому синові за- надто дикою, але збентежився і розгубився Сулейман — так гордо повелася з ним юна черкешенка, так холодно поглянула на нього своїми розумними великими очима, на дні яких залягла нескала- мучена, але вже несамовита хтивість. У Гюльбахар не було вибору. Її привезено для втіхи цьому ви- сокому понурому султанському синові, нею горде її плем'я вкло- нялося майбутньому султанові, її кинуто в бурхливу гірську річку в сподіванні, що вибереться на берег без нічиєї помочі, послано в пащу левчукові з вірою в те, що не дасть вона себе проковтнути, а стане левицею так само хижою. Мала вона повестися тут гідно, не почуваючись жертвою, вразити свого повелителя не самою кра- сою і незайманістю, а й природним розумом, багатством душі, що його, коли й не мала достатньо, повинна була здобути швидко, вміло й непомітно. Зншала на те єдиний спосіб: гордість, ховаючись за яку, можна досягти всього на світі. Вона стала султаншею, перш ніж Сулейман — султаном. Така царська хода була в неї, такі погляди, такий голос. Валіде насилу стримувала дрож, який пронизував усе її тіло. Кров її предків, її власна кров пробудилася в цій гнучкій дівчині, в її оксамитових очах, у гострих твердих персах, в міцних стегнах, у рожевих паль- чиках смаглявих ніг, які та радо показувала всім у гаремі, ходячи босоніж, у широких шовкових шароварах і в довгих прозорих со- рочках з просторими рукавами. Смагляве тіло прозирало крізь тон- ку тканину черкеської сорочки так солодко, що Сулейман геть за- був про свою стриманість і настороженість до всього, що так чи інакше зазіхало на його власну свободу, він не міг одірватися від Гюльбахар, забув навіть про свого улюбленця Ібрагіма, про нічні сидіння з мудрими знавцями законів і солодкомовними поетами, про лови та кінні гони, про стріляння з лука й підковуваьня ко- ней на стайні. Жінка, прислана для любові, повинна любити. А коли любить гаряче й вірно, має народжувати синів. Кожна одаліска хотіла б 64 народити сина для шах-заде, щоб самій стати законною жоною- кадуною, а там і султаншею. Але сім'я Османів падає тільки в обране лоно! Чого не спромоглися рабині-одаліски, зробила вільна черкешенка. За рік народила Сулейманові сина Мехмеда, згодом ще одного сина, якого названо Мустафою, тоді третього — Мура- да. Після другої дитини з тоненької, крихкої, майже прозорої дів- чини Гюльбахар несподівано перетворилася на гладку, округлу, м'яку гаремну улюбленицю, але не втратила чару для Сулеймана, далі народжувала йому дітей, і, коли, вже султаном, нетерпляче ждав прибуття з Маніси свого гарему до столиці, вона була в близькій надії на четверте дитя — і це за неповних чотири роки! І тепер майже ніхто не згадував її ніжного імені Гюльбахар, звано по-новому, відповідно до становища, яке зайняла при дво- рі,—Махідевран, тобто Господиня Віку. Прибула до Стамбула повновладною султаншею, уже не було в ній пам'яті про свій далекий і, власне, убогий рід, бо дала поча- ток пишному родові султанському, не знала вона, що таке розум для неї, бо могла замінити його всемогутньою державою; не дбала про душу, маючи неподільну владу; була чужа милосердю, закло- потана тільки роздаванням повелінь. Ходила по гарему вся облита повабом, солодка, мов халва. Обвішана коштовностями, уся в су- тому золоті й самоцвітах, що бугрилися на її округлостях, мов гостре креміння на втоптаній гірській дорозі. Ходу мала царську. Непомітно віддавала служебкам найдивніші повеління й виказу- вала забаганки подати чашу з напоєм, поправити одяг, підкласти подушку під ноги, погладити волосся, почухати за вухом, ласкаво лоскотнути п'ятку. І це мала побачити Настася, вночі приведена сюди чорними як ніч євнухами, запхнута в якусь довгу й непривітну кімнату, де покотом спало з десяток або й більше розкудланих і злих (як ви- явилося вранці) гаремних підложниць, а тепер пущена в загальні покої, де лінькувато штовхалися молоді, недбало зодягнені видри і де царювала вже зрання ця опецькувата султанша. Якби Наста- ся на власні очі не побачила Махідевран, вона б ніколи не повіри- ла, що така жінка може існувати на світі. Але здивувавшись і на- віть злякавшись попервах, Настася, хоч якою нещасною і упослі- дженою почувалася того ранку, зухвало заприсяглася в душі: на- вчуся ще ліпше! Одаліска-сербкиня сказала Настасі, що в Махідевран тут сім- десят служебок. — А в мене буде сто сімдесят, а то й більше! — засміялася На- стася. Махідевран умить відзначила той невластивий гаремові сміх, але не поцікавилася новою рабинею. Бо й навіщо! Хіба випросити її у валіде для найганебніших своїх прислугувань? Та навіть цьо- го не дозволила собі Махідевран. Бо помітити—означало при- низити себе, свою султанську гордість, яка вже не мала нічого 65 спільного з колишньою гордістю дівчини з дикого гірського пле- мені, а стала пихою і величанням. Так бідній Настасі судилося зіткнутися з пихатою черкешен- кою, перш ніж побачила вона повелительку гарему валіде Хафсу і найвищого володаря усіх цих заблуканих душ—султана Сулей- мана. Поки не бачила їх—не вірила до кінця в те, що з нею ста- лося. Пихата Махідевран навіть розвеселила дівчину, і Настася ще довго, неспроможна вгамуватися, сміялася при згадці про чер- кешенку, і подивовані одаліски, які ждали від новенької зітхань, сліз і розпачу, а не веселощів, назвали її вже того першого дня Хуррем — розвеселена. З цим іменем мала вона стати незабаром перед всемогутньою валіде. Слово Хуррем ще не віщувало лиха нікому: ні валіде Хаф- сі, ні султанським сестрам, ні жилавому старшому євнухові, чор- ношкірому кизляр-азі, ні всемогутній Махідевран. А тим часом ховалася в ньому загроза, як у всьому незвичному, бо незвичне ламає усталений лад, а це неминуче веде за собою нещастя для когось, надто для жінок, які усе своє життя витрачають на відчай- душні зусилля дати бодай якийсь лад тій суміші хаосу й випадко- востей, з яких і складається, власне, життя, коли на нього погля- нути оком неупередженим і нечоловічим. 66

вгору |  |  |
Без реклами 2004-03-25 14:25:05 |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 20.05.2003 13:20:14 |