         
 * * *    
       
 Якби могла прийти до мене цеї миті    
 Та дівчинка моя, що в сяєві блакиті    
 Приходила колись, весела, як струмок,    
 І вся вливалася в ріку моїх думок,    
 Просвітлюючи їх своєю чистотою    
 Аж до самого дна, якби вона святою    
 Дитинністю мене пойняла нині знов,    
 Я б у собі згасив грімниць буремну кров.    
 Пал невдоволення, за ідеалом тугу,    
 Посвяти печію, ненависті напругу,    
 Печаль обов'язку, зневагу до раба —    
 Стлумив би я в собі! І знову голуба    
 Моя душа була б, як та вода зі звора,—    
 Та вже не прилетить моя любов прозора.    
 І добре, що нема нікому вороття,    
 Що на одну любов дано одне життя.    
 А в той далекий час — я добре пам'ятаю! —    
 Рай принесла вона — зробив я пекло з раю,    
 З її невинності я честь кував свою,    
 А з кротості — той меч, що гостриться в бою,    
 З незайманих зітхань суворі блискавиці    
 Творив я і вганяв, як цвяхи, в чола ниці,    
 З блаженних намірів робив я дзвін добра,    
 Щоб він горлав—«ганьба» або кричав—«ура!»    
 Прозорість радісну я взяв на силу гніву,    
 Я тінню світла став, дав правій — руку ліву,    
 Я цілий світ любив у дівчинці моїй,    
 Я сотворив себе з її дитячих мрій,—    
 І добре, що вона не прийде вже до мене,    
 Не прояснить моє від почувань теменне,    
 Від боротьби трудне й палаюче єство,    
 В якому дух життя справляє торжество.    
       
 1977    
     
