|  | словник | перекладачка | факти | тексти | програми |
|  | щодо | посилання | новини | гостьова книга | пошук |
|  | початок тексти автор твір

# Поема завершення і початку шляху
У просторі небес і у тиші лісів Розчиняюсь я весь, як припинений спів. Заплелися стежки, і чудесний мотив Їх веде навпаки, у весну моїх снів. Час закінчив свій біг, тихо вічність співа. У сплетінні доріг моя пам'ять жива. Заплелися стежки по лісах і снігах, І проходять віки феєрією в снах. Промениться роса, краплі щирі й живі, Різнобарвні сонця запалились в траві. Мить сліпуче-жива ріже пам'ять і зір, Пам'ять темних проваль і сліпучих прозрінь. Там болота липкі, свідки бруду й падінь, Відчайдушні ривки до нездійснених мрій. Плазування в багні і вершин розкриття, За що дано мені це буття і життя? Пастки замкнутих кіл і розриви прозрінь, Маяки світлячків у безодні нічній. І міжзоряна даль у прекрасних очах В мене вп'ялась як сталь, вибухає як жах. Мерехтінням зірок палить образ чужий, І біжу я як вовк, сам від себе не свій. Біг в ніщо, нікуди, крізь сніги і роки. Пам'ятають сліди лиш сухі будяки. Зірку вкрали з небес. Замерзає мотив, У країну чудес більш немає мостів. Заростають стежки, і приходить мій строк Повернуть навпаки шлях, що йде від зірок. Із трави і роси, з небуття і із сну Променяться шляхи, що ведуть у весну. Я іду в небуття, у траву і в росу, Промениться життя і летить у весну. Затухає мотив і іде в небуття. Що й навіщо творив, не допру до пуття. Закінчились листки. Що хотів – написав. Дух творіння п'янкий відлетів і пропав. Але я ще не впав і готую заряд. Я вмонтую запал у дзвінкий світогляд. З небуття і із снів піде в вільний політ Мегатонний мотив, як грімкий динаміт. Із простору небес і із тиші лісів Променюсь я увесь із прадавніх часів. Мить сліпуче-жива все біжить у віки, І палають слова, моїх мрій маяки. Завершить і забуть, і спочатку почать, У струмок заглянуть, сон-траву привітать. І в бездонну блакить, що ховає зірки, Заглянуть і відкрить час в минулі віки. Запах хліба й землі і далеких доріг Тисяч літ, що пройшли і прийшли у наш вік. Знову квітне земля, проростають хліби, І весна запашна розтопила сніги. Знов в вершинах небес ми шукаєм ключі, Що згубилися десь в придорожній траві. Сяють краплі роси над ключами життя. Сяє промінь зорі із глибин забуття. Недосяжність зірок, неповторність доріг, Міріади стежок, мрій, покликань і ніг. Ніжно шепчуть квітки сон-трави навесні Казки давніх віків, що забулись у сні.

вгору |  |  |
[an error occurred while processing this directive] |
|  | © 2000-2003, Київ, Соломко Валентин -- ідея та наповнення, графічне опрацювання -- проєкт дизайн, змiнено -- 21.05.2003 18:09:28 |