         
 ГУЛЯЙ-ПОЛЕ    
       
 Лежить Гуляй-Поле в крові і в сльозах,    
 Потоптане, смертю розоране,    
 В бомбових кратерах і черепах,    
 В гільзах,    
 В ожугах,    
 В м'язах,    
 В трісках...    
 І навіть не крячуть ворони —    
       
 Жахаються круки, минають здаля, —    
 Шкіриться жаско, смердить земля.    
       
 Смердить і душить фосфором і тротилом,    
 Паленим м'ясом і динамітом...    
 І вже не збагнеш тут, де ж було тіло?!    
 Де були очі?! Де ж тут могили?!    
 Де матері, а де діти!?    
       
 В смерчах землі, в гекатомбах руїн,    
 В чорних роздзяплених кратерах    
 Від дітей, від дрібних, тільки пил один...    
 І не плаче мати, і не тужить дзвін,    
 І ніхто вже їх не збиратиме.    
       
 Не пригорне їх вітер — лиш сажа сама.    
 Брат брата не знайде, і сестер нема.    
 І дітям уже матерів не знайти.    
 І навіть не знати, де ж ставить хрести? —    
 Піроксиліновий сморід і пил.    
 Мільйони мерців обійшлись без могил.    
 Розметані кості згниють без хреста...    
       
 Гей, ти ж, Земля моя золота!    
       
 Перед ким, перед чим завинила єси?    
 І яких не кормила ще круків!?    
 Та і хто не знущався з твоєї краси?!    
 І яких бракувало ще Юдиних сил,    
 Щоб і кості дідівські піднесли з могил    
 Й перемішали    
 З костями онуків?!    
       
 Мовчить Гуляй-Поле, мовчить Гуляй-Поле,    
 Спалене хтивістю й зрадою Юдиною,    
 І лежать його діти — лежать соколи...    
 І ніхто не скаже ніколи-ніколи,    
 Що й вони, що й вони ж були люди.    
       
 Гей, і були люди — горді орли!    
 Тільки ж прості й не лукаві були.    
       
 О ви, що цей келих страшний піднесли,    
 Чи самі ж ви його пили?!    
       
 Не тужить дівчина, не плаче сестра,    
 І рук не ламає матуся стара, —    
 Одплакали доста — не чути ніде.    
 Ні вітер не віє, ні крук не паде.    
 І пташка тужлива тікає також...    
       
 Гей, ти. Земле моя!    
 За що ж!?    
       
 За те, що Ти дика була і плідна,    
 Ясна, як червона калина,    
 За те, що Ти сонцю близька і рідна    
 І мила, як тая дівчина!    
 За те, що Ти в злиднях росла, а цвіла!    
 Що Волі вітчизною завжди була.    
 Грімлива, співливая Земле моя! —    
       
 Хто ж розсудить!? Який судія!?    
       
 Мовчить Гуляй-Поле, жаске і руде.    
 А стрілка помалу іде та й іде...    
       
 Хай іде. Хай стікає жалоби мить.    
 Хай жахтить ця земля й мовчить.    
 Нехай неминучість присуд веде.    
 Хай стрілка до риски йде, —    
       
 Аж поки не стане на грані отій,    
 Що стоїть Страшний Суд на ній,    
 Аж поки не крикне хтось в мряці страшній    
 Жаске й невблаганне — «СТІЙ!!!»    
       
 Схитнулись тумани, як фата-моргана.    
 Хтось уже кличе. Десь уже манить...    
 Вже вітер жалобу відбув, і встає,    
 І хмару несе, як знамено своє.    
       
 Вже вітер шумитиь і полин гуде...    
 ...Хтось там понурний, мов тінь, іде, —    
 Ступає задумливий і мовчазний    
 В кереї своїй бойовій.    
       
 І кінь десь, засідланий, кований вже,    
 Пряде одним вухом і тоскно ірже,    
 І оком кривавим у ніч позира...    
 То не тінь — то страшна мара.    
       
 Встає від розритих могил і руїн,    
 Іде Гуляй-Поле — проходить один.    
 Іде мовчазний і блідий, мов туман, —    
 Грізний,    
 страшний отаман.    
       
 Іде отаман по руїнах, мов тінь.    
 Ступа на уламках усіх поколінь.    
 Над кратером чорним понуро стає.    
 Рукою затримує серце своє.    
 Торкає ногою три черепи він —    
 І чорний,    
 і жовтий,    
 і білий один:    
 ...Прапрадід був,    
 Прадід...    
 І син...    
       
 Було Гуляй-Поле, було Гуляй-Поле! -    
 Як буряне море, кипіло й гуло.    
 Були в нього діти, гей, були соколи!    
 І не було сили такої ніколи,    
 Щоб скорило, щоб їх знесло.    
       
 Три черепи повні сирої землі...    
       
 Секунди біжать у їдучій імлі —    
 Стрілка іде до своєї мети...    
 Та ніщо не виповнює пустоти.    
       
 Марево блідне, хистке, як омана, —    
 Фата-моргана, фата-моргана.    
       
 Вітер шумить. І полин гуде.    
 І кінь ірже...    
 Та ніхто не йде!    
 Не чує ніхто і не бачить його,    
 Мов немає роду того!    
       
 Мов немає вже гордих,    
 лиш ниці й покірні, —    
 Нікчемні пророки, і брехуни,    
 Дрібненькі політики й говоруни,    
 І паралітики... — лише вони —    
 Продані, зраджені і невірні.    
       
 Меч не тримається в їхній руці,    
 І переляк на лиці.    
       
 О, де Ти, Мужній, Простий і Великий —    
 Благословенний на меч і бої!?!.    
 Вибухають воплем, вибухають криком, —    
 Ждуть Тебе сироти твої, й каліки,    
 Й невідомщені малята твої!    
       
 Удар громами. Смерчем прийди.    
 І поведи!    
 І поведи...    
       
 О, де Ти, Грізний, Страшний, Непоборний!?    
 Як Бог, Вогнеликий! Як земля, Чорний!    
 Меч Правосуддя! Кара Господня! —    
 Де ж Ти —    
 Меснику всенародний!?!    
       
 Безжалісний, і невблаганний,    
 І безрозсудний, і предковічний.    
 Із всіх жорстоких єдино правий!    
 Страшний,    
 Апокаліптичний!    
       
 Неповинная кров — клятьба Твоя.    
 Ти — єдиний з усіх Судія.    
       
 Тінь Твоя ходить. Вітер гуде...    
       
 Іде по кістках він.    
 Іде...    
 Іде!!!    
 (Стрілка доходить своєї межі). —    
 Ходою тяжкою іде, мов чужий,    
       
 Вдивляється мовчки до серця свого, —    
 Дивиться вглиб — і не бачить його, —    
 В муках, в вогні обернулось в такий    
 Камінь    
 Обсмалений і тяжкий.    
       
 Він виходить на дике бескиддя руїн.    
 Мов чорний орел, позирає один.    
 Вітер керею йому роздима...    
    — Нема!.. Ще орлят нема...    
       
 Ще лежать між розритих дідівських могил.    
 Ще ковтають глину, сльози і пил.    
 Ще їх не окрилив відчай і гнів    
 Для страшносудних боїв.    
       
 Келих не повен. Ще крапля паде.    
 Ще стрілка До риски своєї іде...    
       
 Він пестить ефес і жде:    
       
 ...Вам мало на світі сиріт і калік?!?    
 Гряде ж    
 М І Й !    
 Р І К !!    
       
 І свисне Він так, що туман впаде.    
 Застогне земля і загуде.    
 Задвигтить Гуляй-Поле небачено ще.    
 І — лявіна потече, —    
 Невблаганна. Безодвічна.    
 Страшна. Апокаліптична.    
       
 І приб'ють вони серце, мов стяг, на стовпі...    
 І встануть каліки... І встануть сліпі...    
 І кинуться юні... Мужні... Старі...    
 І сестри зґвалтовані, і матері...    
       
 І дитя подаватиме кріс і набій    
 В цей святий, страшносудний бій...    
       
 Прокотиться смерч.    
 Й не поможе ні «Боже мій!»,    
 І не врятує «Пробі» повалених ниць...    
 Гей, відміряно ж буде та й мірою гожою!    
 Загатяться кратери кістками ворожими,    
 Черепами грабіжників і дітовбивць.    
       
 Над головами ґвалтівників і паскуд    
 Довготерпеливі довершать Суд.    
 І розвіють пил. І розвіють прах.    
 І ляжуть самі на чужих кістках.    
 І вітер над ними, як щит, приб'є —    
 Як Меч Правосуддя — ім'я Твоє.    
       
 Лежатимуть так, щоб колись розцвісти.    
 Лежатимуть всі. І над всіми — Ти    
 І серце Твоє. І не візьме їх тлінь —    
 Офіруваних    
 В ім'я поколінь.    
       
 Пливтимуть світи мимо серця Твого.    
 Цвістиме чебрець. І не буде того,    
 Хто б Тебе осудив за діла Твої, —    
 Такого    
 Нема судії!    
       
 А якщо десь є — убий і його!    
 Щоб знав міру горя Твого.    
       
 Пливтимуть світи мимо серця Твого.    
 Густиме над маками соняшний гонг.    
 І густиме в віках Твоє ім'я —    
 Єдиний, найбільший з усіх Судія!    
       
 Благословенний. Могутній, як ниви і синь.    
 Вічний    
 В    с е р ц я х    п о к о л і н ь !    
       
 Січень, 1944 р. Тернопіль.    
   
