         
 ТЕРЦИНИ 
     
 Коли тебе сурма своєї туги   
 Покличе знов у дальній рідний край,   
 Де ждуть тебе безчестя і наруга,   
 Слова над пеклом Дантовим згадай:   
     
 «Сюди йдучи в скорботу і відчай,   
 Надії мусиш знищити дощенту».   
 Гамуй, мандрівнику, смертельний жах,   
 Коли в душі погасиш сірий день ти   
     
 І сонце змеркне в чорних небесах.   
 Нехай мовчазний і сумний Вергілій   
 Тобі піде назустріч у степах   
     
 І в синій край Шевченкових ідилій   
 Нехай веде до міст і дальніх сел,   
 Де чисті весни й нам колись зоріли.   
     
 Вважай за магію страшну чисел:   
 Ось пекло, це землі частина шоста,   
 А край зелених верб і пишних зел,   
     
 Що скрізь його покрила вже короста,  —   
 Останній в пеклі круг, дев'ятий круг.   
 О фабрики й кремлі з людської кости!   
     
 Не спокій лагідний   —   безладний рух,   
 Де хаос в димі чорному регоче   
 І вбила хімія безсмертний дух.   
     
 Скляні, напівзакрижанілі очі   
 Тих матерів, що власних немовлят   
 Жеруть із голоду! О бенкет ночі,   
     
 Що над землею стеле чумний чад!   
 О мертвих тіл багряні гекатомби!   
 Що звалося «душа», «зоря» і «сад»   —   
     
 Все втиснуто в трикутники і ромби.   
 До пісні кожної, до всіх думок   
 Рука диявола чіпляє пломби.   
     
 І ти, ти   —   лиш відірваний листок,   
 Якого кружить невідома влада,   
 З  атягши в свій безсоромний танок.   
     
 В дев'ятім крузі пекла чорна зрада   
 Реве, роззявивши сто тисяч пащ,   
 Шматує, рве, рокує на загладу.   
     
 З лобів тих пащ рогами сотні башт   
 Ростуть і в морок зносяться високо,   
 А в башти кожної крізь пітьми плащ   
     
 Тебе чатує невсипуще око...   
 Тікай, тікай і не життя рятуй,   
 А душу, й, вийшовши в простір широкий,   
     
 Вітай незнану долю, як сестру, й   
 Вдихай у себе волі вихор п'яний,   
 Кущі чужі і камені цілуй.   
 Зостанься безпритульним до сконання,   
 Блукай та їж недолі хліб і вмри,   
 Як гордий флорентієць, у вигнанні.   
     
 Та перед смертю дітям повтори   
 Ту казку, що лишилася як спомин   
 Прадавньої, забутої пори,   
     
 Як у грозі, у блискавиці й громі   
 Колись страшну почвару переміг   
 Святий Георгій в ясному шоломі...   
     
 І як дракон, звитяжений, поліг.   
