         
 * * *   
     
 Ти мене накличешся ночами,   
 Несучи розлуку за плечами,   
 І навиглядаєшся одна.   
 Настраждаєшся в своїй надії,   
 Пригадаєш літа молодії,   
 Рідну землю, де гуде війна.   
     
 Ти не можеш бачити здалека,   
 Як в’ялить негода, сушить спека.   
 Танки мнуть, вкриває бою мла   
 Землю ту, що, потом перемита,   
 У садах, у сивих копах жита,   
 У цвітах, як райдуга, цвіла.   
     
 Нам не легко йти до свого дому   
 Через мертвих, через блиски грому,   
 Через ніч,— прожекторів мечі,   
 В битві, в сні, у підступах, в облозі.   
     
 Ти іще наличешся в тривозі   
 І навиглядаєшся вночі!   
   
