         
 Я (РОМАНТИКА)   
 “Цвітові яблуні”   
 З далекого туману, з тихих озер загірної комуни шелестить шелест: то йде Марія. Я виходжу на безгранні поля, проходжу перевали і там, де жевріють кургани, похиляюсь на самотню пустельну скелю. Я дивлюсь в даль.— Тоді дума за думою, як амазонянки, джигітують навколо мене. Тоді все пропадає... Таємні вершники летять, ритмічно похитуючись, до отрогів, і гасне день; біжить у могилах дорога, а за нею — мовчазний степ... Я одкидаю вії і згадую... воістину моя мати — втілений прообраз тієї надзвичайної Марії, що стоїть на гранях невідомих віків. Моя мати — наївність, тиха жура і добрість безмежна. (Це я добре пам'ятаю!). І мій неможливий біль, і моя незносна мука тепліють у лампаді фанатизму перед цим прекрасним печальним образом.   
 Мати каже, що я (її м'ятежний син) зовсім замучив себе... Тоді я беру її милу голову з нальотом сріблястої сивини і тихо кладу на свої груди... За вікном ішли росяні ранки і падали перламутри. Проходили неможливі дні. В далі з темного лісу брели подорожники й біля синьої криниці, де розлетілись дороги, де розбійний хрест, зупинялись. То — молоде загір'я.   
 — Але минають ночі, шелестять вечори біля тополь, тополі відходять у шосейну безвість, а за ними — літа, роки і моя буйна юність. Тоді дні перед грозою. Там, за отрогами сизого боку, спалахують блискавиці і накипають, і піняться гори. Важкий душний грім ніяк не прорветься з Індії, зі сходу. І томиться природа в передгроззі. А втім, за хмарним накипом чути й інший гул — ...глуха канонада. Насуваються дві грози.   
 — Тривога! — Мати каже, що вона поливала сьогодні м'яту, м'ята вмирає в тузі. Мати каже: “Надходить гроза!” І я бачу: в її очах стоять дві хрустальні росинки.   
 І 
 Атака за атакою. Шалено напирають ворожі полки. Тоді наша кавалерія з флангу, і йдуть фаланги інсургентів у контратаку, а гроза росте, і мої мислі — до неможливости натягнутий дріт. 
 День і ніч я пропадаю в “чека”.   
 Помешкання наше — фантастичний палац: це будинок розстріляного шляхтича. Химерні портьєри, древні візерунки, портрети княжої фамілії. Все це дивиться на мене з усіх кінців мойого випадкового кабінету.   
 Десь апарат військового телефону тягне свою печальну тривожну мелодію, що нагадує дальній вокзальний ріжок.   
 На розкішній канапі сидить, підклавши під себе ноги, озброєний татарин і монотонне наспівує азіятське: “ала-ла-ла”.   
 Я дивлюсь на портрети: князь хмурить брови, княгиня — надмінна зневага, княжата — в темряві столітніх дубів.   
 І в цій надзвичайній суворості я відчуваю весь древній світ, всю безсилу грандіозність і красу третьої молодости минулих шляхетних літ.   
 Це чіткий перламутр на бенкеті дикої голодної країни.   
 І я, зовсім чужа людина, бандит — за одною термінологією, інсургент — за другою, я просто і ясно дивлюсь на ці портрети і в моїй душі нема й не буде гніву. І це зрозуміло:   
 — я — чекіст, але і людина.   
 Темної ночі, коли за вікном проходять міські вечори (маєток злетів на гору й царить над містом), коли сині димки здіймаються над цегельнею й обивателі, як миші,— за підворіття, у канареєчний замок, темної ночі в мойому надзвичайному кабінеті збираються мої товариші. Це новий синедріон, це чорний трибунал комуни.   
 Тоді з кожного закутка дивиться справжня й воістину жахна смерть. Обиватель:   
 — Тут засідає садизм!    
 Я:   
 — ...(мовчу).   
 На міській башті за перевалом тривожно дзвенить мідь. То б'є годинник. З темного степу доноситься глуха канонада.   
 Мої товариші сидять за широким столом, що з чорного дерева. Тиша. Тільки дальній вокзальний ріжок телефонного апарату знов тягне свою печальну, тривожну мелодію. Зрідка за вікном проходять інсургенти.   
 Моїх товаришів легко пізнати:   
 доктор Тагабат,   
 Андрюша,   
 третій — дегенерат (вірний вартовий на чатах).   
 Чорний трибунал у повному складі.   
 Я:   
 — Увага! На порядку денному діло крамаря ікс!   
 З давніх покоїв виходять льокаї і також, як і перед князями, схиляються, чітко дивляться на новий синедріон і ставлять на стіл чай. Потім нечутно зникають по оксамиту килимів у лабіринтах високих кімнат.   
 Канделябр на дві свічі тускло горить. Світлу не сила досягти навіть чверти кабінету. У височині ледве манячить жирандоля. В городі — тьма. І тут — тьма: електричну станцію зірвано. Доктор Тагабат розвалився на широкій канапі вдалі від канделябра, і я бачу тільки білу лисину й надто високий лоб. За ним іще далі в тьму — вірний вартовий із дегенеративною будівлею черепа. Мені видно лише його трохи безумні очі, але я знаю:   
 — у дегенерата — низенький лоб, чорна копа розкуйовдженого волосся й приплюснутий ніс. Мені він завжди нагадує каторжника, і я думаю, що він не раз мусів стояти у відділі кримінальної хроніки.   
 Андрюша сидить праворуч мене з розгубленим обличчям і зрідка тривожно поглядає на доктора. Я знаю, в чому справа.   
 Андрюшу, мого бідного Андрюшу, призначив цей неможливий ревком сюди, в “чека”, проти його кволої волі. І Андрюша, цей невеселий комунар, коли треба енергійно розписатись під темною постановою —   
 — “розстрілять”,   
 завше мнеться, завше розписується так:   
 не ім'я і прізвище на суворому життьовому документі ставить, а зовсім незрозумілий, зовсім химерний, як хетейський ієрогліф, хвостик.   
 Я:   
 — Діло все. Докторе Тагабате, як ви гадаєте?    
 Доктор (динамічно):   
 — Розстрілять!   
 Андрюша трохи перелякано дивиться на Тагабата й мнеться. Нарешті, тремтячи і непевним голосом, каже:   
 — Я з вами, докторе, не згодний.   
 — Ви зі мною не згодні? — і грохот хриплого реготу покотився в темні княжі покої.   
 Я цього реготу чекав. Так завше було. Але й на цей раз здригаюсь і мені здається, що я йду в холодну трясовину. Прудкість моєї мислі доходить кульмінацій.   
 І в той же момент раптом переді мною підводиться образ моєї матері...   
 — ...“Розстрілять”???   
 І мати тихо, зажурено дивиться на мене.   
 ...Знову на далекій міській башті за перевалом дзвенить мідь: то б'є годинник. Північна тьма. В шляхетний дім ледве доноситься глуха канонада. Передають у телефон: наші пішли в контратаку. За портьєрою в скляних дверях стоїть заграва: то за дальніми кучугурами горять села, горять степи й виють на пожар собаки по закутках міських підворіть. В городі тиша й мовчазний передзвін серць.   
 ....Доктор Тагабат нажав кнопку.   
 Тоді льокай приносить на підносі старі вина. Потім льокай іде, і тануть його кроки, віддаляються по леопардових міхах.   
 Я дивлюсь на канделябр, але мій погляд мимоволі скрадається туди, де сидить доктор Тагабат і вартовий. В їхніх руках пляшки з вином, і вони його п'ють пожадливо, хижо.   
 Я думаю “так треба”.   
 Але Андрюша нервово переходить із місця на місце і все поривається щось сказати. Я знаю, що він думає: він хоче сказати, що так нечесно, що так комунари не роблять, що це — бакханалія і.т. д. і т. п.   
 Ах, який він чудний, цей комунар Андрюша!   
 Але, коли доктор Тагабат кинув на оксамитовий килим порожню пляшку й чітко написав своє прізвище під постановою —   
 — “розстрілять”,—   
 мене раптово взяла розпука. Цей доктор із широким лобом і білою лисиною, з холодним розумом і з каменем замість серця,— це ж він і мій безвихідний хазяїн, мій .звірячий інстинкт. І я, главковерх , чорного трибуналу комуни,— нікчема в його руках, яка віддалася на волю хижої стихії.   
 “Але який вихід?”   
 — Який вихід?? — І я не бачив виходу.    
 Тоді проноситься переді мною темна історія цивілізації, і бредуть народи, і віки, і сам час...   
 — Але я не бачив виходу!   
 Воістину правда була за доктором Тагабатом.   
 ...Андрюша поспішно робив свій хвостик під постановою, а дегенерат, смакуючи, вдивлявся в літери.   
 Я подумав: “коли доктор — злий геній, зла моя воля, тоді дегенерат є палач із гільйотини”.   
 Але я подумав:   
 — Ах, яка нісенітниця! Хіба він палач? Це ж йому, цьому вартовому чорного трибуналу комуни, в моменти великого напруження я складав гімни.   
 І тоді відходила, удалялась од мене моя мати — прообраз загірної Марії, і застигала, у тьмі чекаючи.   
 ...Свічі танули.   
 Суворі постаті князя й княгині пропадали в синім тумані цигаркового диму.   
 ...До розстрілу присуджено,   
 — шість!   
 Досить! На цю ніч досить!   
 Татарин знову тягне своє азіятське: “ала-ла-ла”. Я дивлюся на портьєру, на заграву в скляних дверях.— Андрюша вже зник. Тагабат і вартовий п'ють старі вина. Я перекидаю через плече мавзер і виходжу з княжого дому. Я йду по пустельних мовчазних вулицях обложеного міста.   
 Город мертвий. Обивателі знають, що нас за три-чотири дні не буде, що даремні наші контратаки: скоро зариплять наші тачанки в далекий сіверкий край. Город причаївся. Тьма.   
 Темним волохатим силуетом стоїть на сході княжий маєток, тепер — чорний трибунал комуни.   
 Я повертаюсь і дивлюсь туди, і тоді раптом згадую, що шість на моїй совісті.   
 ...Шість на моїй совісті?   
 Ні, це неправда. Шість сотень,   
 шість тисяч, шість мільйонів —   
 тьма на моїй совісті!!!    
 — Тьма?   
 І я здавлюю голову.   
 ...Але знову переді мною проноситься темна історія цивілізації, і бредуть народи, і віки, і сам час...   
 Тоді я, знеможений, похиляюсь на паркан, становлюся на коліна й жагуче благословляю той момент, коли я зустрівся з доктором Тагабатом і вартовим із дегенеративною будівлею черепа. Потім повертаюсь і молитовне дивлюся на східний волохатий силует.   
 ...Я гублюсь у переулках. І нарешті виходжу до самотнього домика, де живе моя мати. У дворі пахне м'ятою. За сараєм палахкотять блискавиці й чути гуркіт задушеного грому.   
 Тьма!   
 Я йду в кімнату, знімаю мавзера й запалюю свічу.   
 ...— Ти спиш?   
 Але мати не спала.   
 Вона підходить до мене, бере моє стомлене обличчя в свої сухі старечі долоні й схиляє свою голову на мої груди. Вона знову каже, що я, її м'ятежний син, зовсім замучив себе.   
 І я чую на своїх руках її хрустальні росинки.   
 Я:   
 — Ах, як я втомився, мамо!   
 Вона підводить мене до свічі й дивиться на моє зморене обличчя. Потім становиться біля тусклої лампади й зажурено дивиться на образ Марії.— Я знаю: моя мати і завтра піде в манастир: їй незносні наші тривоги й хиже навколо.   
 Але тут же, дійшовши до ліжка, здригнув:   
 — Хиже навколо? Хіба мати сміє думати так? Так думають тільки версальці!   
 І тоді, збентежений, запевняю себе, що це неправда, що ніякої матері нема переді мною, що це не більше, як фантом.   
 — Фантом? — знову здригнув я.   
 Ні, саме це — неправда! Тут, у тихій кімнаті, моя мати не фантом, а частина мого власного злочинного “я”, якому я даю волю. Тут, у глухому закутку, на краю города, я ховаю від гільйотини один кінець своєї душі.   
 І тоді в тваринній екстазі я заплющую очі і, як самець напровесні, захлинаюсь і шепочу.   
 — Кому потрібно знати деталі моїх переживань? Я справжній комунар. Хто посміє сказати інакше? Невже я не маю права відпочити одну хвилину?   
 Тускло горить лампада перед образом Марії. Перед лампадою, як різьблення, стоїть моя зажурна мати. Але я вже нічого не думаю. Мою голову гладить тихий голубий сон.   
 II 
 ...Наші назад: з позиції на позицію: на фронті — паніка, в тилу — паніка. Мій батальйон напоготові. За два дні я й сам кинусь у гарматний гул. Мій батальон на підбір: це юні фанатики комуни.   
 Але зараз я не менше потрібний тут. Я знаю, що таке тил, коли ворог під стінами города. Ці мутні чутки ширяться з кожним днем і, як змії, розповзлись по вулицях. Ці чутки мутять уже гарнізонні роти.   
 Мені доносять:   
 — Ідуть глухі нарікання.   
 — Може спалахнути бунт.   
 Так! Так! Я знаю: може спалахнути бунт, і мої вірні агенти ширяють по заулках, і вже нікуди вміщати цей винний і майже невинний обивательський хлам.   
 ...А канонада все ближче й ближче. Частіш гонці з фронту. Хмарами збирається пил і стоїть над городом, покриваючи мутне вогняне сонце. Зрідка палахкотять блискавиці. Тягнуться обози, кричать тривожно паровики, проносяться кавалеристи.   
 Тільки біля чорного трибуналу комуни стоїть гнітюча мовчазність.   
 Так:   
 будуть сотні розстрілів, і я остаточно збиваюся з ніг!   
 Так:   
 вже чують версальці, як у гулкій і мертвій тиші княжого маєтку над городом спалахують чіткі й короткі постріли; версальці знають:   
 —   Штаб Духоніна!   
 ...А ранки цвітуть перламутром і падають вранішні зорі в туман дальнього бору.   
 ...А глуха канонада росте.   
 Росте передгроззя: скоро буде гроза.   
 ...Я входжу в княжий маєток.   
 Доктор Тагабат і вартовий п'ють вино. Андрюша похмурий сидить у кутку. Потім Андрюша підходить до мене й наївно печально каже:   
 — Слухай, друже! Одпусти мене!   
 Я:   
 — Куди?    
 Андрюша:   
 — На фронт. Я більше не можу тут.   
 Ага! Він більше не може! І в мені раптом спалахнула злість. Нарешті прорвалось. Я довго стримував себе.— Він хоче на фронт? Він хоче подалі від цього чорного брудного діла? Він хоче витерти руки й бути невинним, як голуб? Він мені віддає “своє право” купатися в калюжах крови?   
 Тоді я кричу:   
 — Ви забуваєтесь! Чуєте?.. Коли ви ще раз скажете про це, я вас негайно розстріляю.    
 Доктор Тагабат динамічно:   
 — Так його! так його! — і покотив регіт по пустельних лабіринтах княжих кімнат.— Так його! так його!   
 Андрюша знітився, зблід і вийшов із кабінету.    
 Доктор сказав:   
 — Точка! Я відпочину! Працюй ще ти!    
 Я:   
 — Хто на черзі?   
 — Діло № 282.    
 Я:   
 — Ведіть.   
 Вартовий мовчки, мов автомат, вийшов із кімнати.   
 (Так, це був незамінимий вартовий: не тільки Андрюша — і ми грішили: я й доктор. Ми часто ухилялися доглядати розстріли. Але він, цей дегенерат, завше був солдатом революції, і тільки тоді йшов з поля, коли танули димки й закопували розстріляних).   
 ...Портьєра роздвинулась, і в мій кабінет увійшло двоє: женщина в траурі й мужчина в пенсне. Вони були остаточно налякані обстановкою: аристократична розкіш, княжі портрети й розгардіяш — порожні пляшки, револьвери й синій цигарковий дим.   
 Я:   
 — Ваша фамілія?    
 Зет!   
 — Ваша фамілія?   
 — Ігрек!   
 Мужчина зібрав тонкі зблідлі губи і впав у безпардонно-плаксивий тон: він просив милости. Женщина втирала платком очі.    
 Я:   
 — Де вас забрали?   
 — Там-то!   
 — За що вас забрали?   
 — За те-то!   
 Ага, у вас було зібрання! Які можуть бути зібрання в такий тривожний час уночі на приватній квартирі?   
 Ага, ви теософи! Шукаєте правди!.. Нової? Так! Так!.. Хто ж це?.. Христос?.. Ні?.. Інший спаситель світу?.. Так! Вас не задовольняє ні Конфуцій, ні Лаотсе, ні Будда, ні Магомет, ні сам чорт!.. Ага, розумію: треба заповнити порожнє місце...   
 Я:   
 — Так по-вашому, значить, назрів час приходу Месії?    
 Мужчина й женщина:   
 — Так!   
 Я:   
 — Ви гадаєте, що цей психологічний кризис треба спостерігати і в Європі, і в Азії, і по всіх частинах світу?    
 Мужчина й женщина:   
 — Так!    
 Я:   
 — Так якого ж ви чорта, мать вашу перетак, не зробите цього Месію з “чека”?   
 Женщина заплакала. Мужчина ще більше зблід. Суворі портрети князя й княгині похмуро дивились із стін. Доносилась канонада й тривожні гудки з вокзалу. Ворожий панцерник насідає на наші станції — передають у телефон. З города долітає гамір: грохотали по мостовій тачанки.   
 ...Мужчина впав на коліна й просив милости. Я з силою штовхнув його ногою — і він розкинувся горілиць.   
 Женщина приложила траур до скроні і в розпуці похилилася на стіл.   
 Женщина сказала глухо й мертво:   
 — Слухайте, я мати трьох дітей!..    
 Я:   
 — Розстрілять!    
 Вмить підскочив вартовий, і через півхвилини в кабінеті нікого не було.   
 Тоді я підійшов до столу, налив із графина вина й залпом випив. Потім положив на холодне чоло руку й сказав:   
 — Далі!   
 Увійшов дегенерат. Він радить мені одложити діла й розібрати позачергову справу:   
 — Тільки-но привели з города нову групу версальців, здається, всі черниці, вони на ринку вели одверту агітацію проти комуни.   
 Я входив у роль. Туман стояв перед очима, і я був у тім стані, який можна кваліфікувати, як надзвичайний екстаз.   
 Я гадаю, що в такім стані фанатики йшли на священну війну.   
 Я підійшов до вікна й сказав:   
 — Ведіть!   
 ...В кабінет увалився цілий натовп черниць. Я цього не бачив, але я це відчував. Я дивився на город. Вечоріло — Я довго не повертався, я смакував: всіх їх через дві години не буде! — Вечоріло.— І знову передгрозові блискавиці різали краєвид. На дальному обрії за цегельнею підводились димки. Версальці насідали люто й яро — це передають у телефон. На пустельних трактах зрідка виростають обози й поспішно відступають на північ. В степу стоять, як дальні богатирі, кавалерійські сторожові загони.    
 Тривога.   
 В городі крамниці забиті. Город мертвий і йде в дику середньовічну даль. На небі виростають зорі й поливають на землю зелене болотяне світло. Потім гаснуть, пропадають.   
 Але мені треба спішити! За моєю спиною група черниць! Ну да, мені треба спішити: в підвалі битком набито. Я рішуче повертаюсь і хочу сказати безвихідне:   
 — Роз-стрі-лять!   
 але я повертаюсь і бачу — прямо переді мною стоїть моя мати, моя печальна мати з очима Марії.   
 Я в тривозі метнувся вбік: що це — галюцинація? Я в тривозі метнувся вбік і скрикнув:   
 — Ти?   
 І чую з натовпу женщин зажурне:   
 — Сину! мій м'ятежний сину!   
 Я почуваю, що от-от упаду. Мені дурно, я схопився рукою за крісло й похилився.   
 Але в той же момент регіт грохотом покотився, бухнувся об стелю й пропав. То доктор Тагабат:   
 — “Мамо”?! Ах ти, чортова кукло! Сісі захотів? “Мамо”?!! Я вмить опам'ятався й схопився рукою за мавзер.    
 — Чорт! — і кинувся на доктора.   
 Але той холодно подивився на мене й сказав:   
 — Ну, ну, тихше, зраднику комуни! Зумій розправитись і з “мамою” (він підкреслив “з мамою”), як умів розправлятися з іншими.   
 І мовчки одійшов.   
 ...Я остовпів. Блідий, майже мертвий, стояв перед мовчазним натовпом черниць із розгубленими очима, як зацькований вовк (Це ,я бачив у гігантське трюмо, що висіло напроти).    
 Так! — схопили нарешті й другий кінець моєї душі! Вже не піду я на край города злочинне ховати себе. І тепер я маю одно тільки право:   
 — нікому, ніколи й нічого не говорити, як розкололось моє власне “я”.   
 І я голови не загубив.   
 Мислі різали мій мозок. Що я мушу робити? Невже я, солдат революції, схиблю в цей відповідальний момент? Невже я покину чати й ганебно зраджу комуну?   
 ...Я здавив щелепи, похмуро подивився на матір і сказав різко:   
 — Всіх у підвал. Я зараз буду тут.   
 Але не встиг я цього промовити, як знову кабінет задрижав од реготу.   
 Тоді я повернувся до доктора й кинув чітко:   
 — Докторе Тагабат! Ви, очевидно, забули, з ким маєте діло? Чи не хочете й ви в штаб Духоніна... з цією сволоччю! — я махнув рукою в бік, де стояла моя мати, і мовчки вийшов із кабінету.   
 ...Я за собою нічого не почув.   
 ...Від маєтку я пішов, мов п'яний, в нікуди по сутінках передгрозового душного вечора. Канонада росла. Знову спалахували димки над дальньою цегельнею. За курганом грохотали панцерники: то йшла між ними рішуча дуель. Ворожі полки яро насідали на інсургентів. Пахло розстрілами.   
 Я йшов у нікуди. Повз мене проходили обози, пролітали кавалеристи, грохотали по мостові тачанки. Город стояв у пилу, і вечір не розрядив заряду передгроззя. і   
 Я йшов у нікуди. Без мислі, з тупою пустотою, з важкою вагою на своїх погорблених плечах.   
 Я йшов у нікуди.   
 III 
 ...Так, це були неможливі хвилини. Це була мука.— Але я вже знав, як я зроблю.   
 Я знав і тоді, коли покинув маєток. Інакше я не вийшов би так швидко з кабінету.   
 ...Ну да, я мушу бути послідовним!    
 ...І цілу ніч я розбирав діла.   
 Тоді на протязі кількох темних годин періодично спалахували короткі й чіткі постріли:   
 — я, главковерх чорного трибуналу комуни, виконував свої обов'язки перед революцією.   
 ...І хіба то моя вина, що образ моєї матері не покидав мене в цю ніч ні на хвилину?   
 Хіба то моя вина?   
 ...В обід прийшов Андрюша й кинув похмуро:   
 — Слухай! Дозволь її випустити!    
 Я:   
 — Кого?   
 — Твою матір!    
 Я:   
 (мовчу).   
 Потім почуваю, що мені до болю хочеться сміятись. Я не витримую й регочу на всі кімнати.   
 Андрюша суворо дивиться на мене.    
 Його рішуче не можна пізнати.   
 — Слухай. Навіщо ця мелодрама?   
 Мій наївний Андрюша хотів бути на цей раз проникливим. Але він помилився.    
 Я (грубо):   
 — Провалівай!   
 Андрюша й на цей раз зблід.   
 Ах, цей наївний комунар остаточно нічого не розуміє. Він буквально не знає, навіщо ця безглузда звіряча жорстокість. Він нічого не бачить за моїм холодним дерев'яним обличчям.   
 Я:   
 — Дзвони в телефон! Узнай, де ворог!    
 Андрюша:   
 — Слухай!..    
 Я:   
 —   Дзвони в телефон! Узнай, де ворог!   
 В цей момент над маєтком пронісся з шипінням снаряд і недалеко розірвався. Забряжчали вікна, і луна пішла по гулких порожніх княжих кімнатах.   
 В трубку передають: версальці насідають, вже близько: за три верстви. Козачі роз'їзди показались біля станції: інсургенти відступають.— Кричить дальній вокзальний ріжок.   
 ...Андрюша вискочив. За ним я.   
 ...Куріли далі. Знову спалахували димки на горизонті. Над городом хмарою стояв пил. Сонце-мідь, і неба не видно. Тільки горова мутна курява мчала над далеким небосхилом. Здіймалися з дороги фантастичні хуртовини, бігли у височінь, розрізали простори, перелітали оселі й знову мчали і мчали. Стояло, мов зачароване, передгроззя.   
 ...А тут бухкали гармати. Летіли кавалеристи. Відходили на північ тачанки, обози.   
 ...Я забув про все. Я нічого не чув і — сам не пам'ятаю, як я попав до підвалу.   
 Із дзвоном розірвався біля мене шрапнель, і надворі стало порожньо. Я підійшов до дверей і тільки-но хотів зиркнути в невеличке віконце, де сиділа моя мати, як хтось узяв мене за руку. Я повернувся —   
 — дегенерат.   
 — От так стража! Всі повтікали!.. хі... хі...    
 Я:   
 — Ви?    
 Він:   
 — Я? О, я! — і постукав пальцем по дверях.   
 Так, це був вірний пес революції. Він стоятиме на чатах і не під таким огнем! Пам'ятаю, я подумав тоді:   
 — “це сторож моєї душі” — і без мислі побрів на міські пустирі.   
 ...А надвечір південну частину околиці було захоплено. Мусіли йти на північ, залишили город. Проте інсургентам дано наказа задержатись до ночі, і вони стійко вмирали на валах, на підступах, на роздоріжжях і в мовчазних закутках підворіть.    
 ...Але що ж я?   
 ...Ішла спішна евакуація, ішла чітка перестрілка,   
 і я остаточно збився з ніг!   
 Палили документи. Одправляли партії заложників. Брали решту контрибуцій... 
 ...Я остаточно збився з ніг!   
 ...Але раптом виринало обличчя моєї матері, і я знову чув зажурний і впертий голос.   
 Я одкидав волосся й поширеними очима дивився на міську башту. І знову вечоріло, і знову на півдні горіли оселі.   
 ...Чорний трибунал комуни збирається до побігу. Навантажують підводи, бредуть обози, поспішають натовпи на північ. Тільки наш самотній панцерник завмирає в глибині бору й затримує з правого флангу ворожі полки.   
 ...Андрюша десь ізник. Доктор Тагабат спокійно сидить на канапі й п'є вино. Він мовчки стежить за моїми наказами й зрідка іронічно поглядає на портрет князя. Але цей погляд я відчуваю саме на собі, і він мене нервує й непокоїть.   
 ...Сонце зайшло. Конає вечір. Надходить ніч. На валах ідуть перебіжники, і одноманітно відбиває кулемет. Пустельні княжі кімнати завмерли в чеканні.   
 Я дивлюся на доктора й не виношу цього погляду в древній портрет.   
 Я різко кажу:   
 — Докторе Тагабат! через годину я мушу ліквідувати останню партію засуджених. Я мушу прийняти отряд.    
 Тоді він іронічно й байдуже:   
 — Ну, і що ж? Добре!   
 Я хвилююсь, але доктор єхидно дивиться на мене й усміхається.— О, він, безперечно, розуміє, в чому справа! Це ж у цій партії засуджених моя мати.  
 Я:   
 — Будь ласка, покиньте кімнату!    
 Доктор:   
 — Ну, і що ж? Добре!   
 Тоді я не. витримую й шаленію.   
 — Докторе Тагабат! Останній раз попереджаю: не жартуйте зі мною!   
 Але голос мій зривається, і мені булькає в горлі. Я пориваюся схопити мавзера й тут же прикінчити з доктором, але я раптом почуваю себе жалким, нікчемним і пізнаю, що від мене відходять рештки волі. Я сідаю на канапу й жалібно, як побитий безсилий пес, дивлюся на Тагабата.   
 ...Але йдуть хвилини. Треба вирушати.   
 Я знову беру себе в руки і в останній раз дивлюся на надменний портрет княгині.   
 Тьма.   
 ...— Конвой!   
 Вартовий увійшов і доложив:   
 — Партію вивели. Розстріл призначено за містом: початок бору. 
 ...Із-за дальніх отрогів виринав місяць. Потім плив по тихих голубих потоках, одкидаючи лимонні бризки. Опівночі пронизав зеніт і зупинився над безоднею.   
 ....В городі стояла енергійна перестрілка.   
 ...Ми йшли по північній дорозі.   
 Я ніколи не забуду цієї мовчазної процесії — темного натовпу на розстріл. 
 Позаду рипіли тачанки.   
 Авангардом — конвойні комунари, далі — натовп черниць, в авангарді — я, ще конвойні комунари й доктор Тагабат.   
 ...Але ми напали на справжніх версальців: за всю дорогу жодна черниця не промовила жодного слова. Це були щирі фанатички.   
 Я йшов по дорозі, як тоді — в нікуди, а збоку мене брели сторожі моєї душі: доктор і дегенерат. Я дивився в натовп, але я там нічого не бачив.   
 Зате я відчував:   
 — там ішла моя мати   
 з похиленою головою. Я відчував: пахне м'ятою.    
 Я гладив її милу голову з нальотом сріблястої сивини.   
 Але раптом переді мною виростала загірна даль. Тоді мені знову до болю хотілося впасти на коліна й молитовне дивитися на волохатий силует чорного трибуналу комуни.   
 ...Я здавив голову й пішов по мертвій дорозі, а позаду мене рипіли тачанки.   
 Я раптом відкинувсь: що це? галюцинація? Невже це голос моєї матері?   
 І знову я пізнаю себе нікчемною людиною й пізнаю: десь під серцем нудить. І не ридати, а плакати дрібненькими сльозами хотілось мені — так, як у дитинстві, на теплих грудях.   
 І спалахнуло:   
 —   невже я веду її на розстріл?   
 Що це: дійсність чи галюцинація?   
 Але це була дійсність: справжня життьова дійсність — хижа й жорстока, як зграя голодних вовків. Це була дійсність безвихідна, неминуча, як сама смерть.   
 ...Але, може, це помилка?    
 Може, треба інакше зробити?   
 —Ах, це ж боюнство, легкодухість. Єсть же певне життьове правило: еrrаrе humanum est. Чого ж тобі? Помиляйся! і помиляйся саме так, а не так!.. І які можуть бути помилки?    
 Воістину: це була дійсність, як зграя голодних вовків. Але це була й єдина дорога до загірних озер невідомої прекрасної комуни.   
 ...І тоді я горів у вогні фанатизму й чітко відбивав кроки по північній дорозі.     
 ...Мовчазна процесія підходила до бору. Я не пам'ятаю, як розставляли черниць, я пам'ятаю:   
 до мене підійшов доктор і положив мені руку на плече:   
 — Ваша мати там! Робіть, що хочете!      
 Я подивився:   
 — з натовпу виділилася постать і тихо самотньо пішла на узлісся.   
 ...Місяць стояв у зеніті й висів над безоднею. Далі відходила в зелено-лимонну безвість мертва дорога. Праворуч маячів сторожовий загін мойого батальону. І в цей момент над городом знявся рясний вогонь — перестрілка знову била тривогу. То відходили інсургенти,— то помітив ворог.— Збоку розірвався снаряд.   
 ...Я вийняв із кобури мавзера й поспішно пішов до самотньої постаті. І тоді ж, пам'ятаю, спалахнули короткі вогні: так кінчали з черницями.   
 І тоді ж, пам'ятаю —   
 з бору вдарив у тривогу наш панцерник.— Загудів ліс.   
 Метнувся вогонь — раз,      
 два—      
 і ще — удар! удар!   
 ...Напирають ворожі полки. Треба спішити. Ах, треба спішити!   
 Але я йду і йду, а одинока постать моєї матері все там же. Вона стоїть, звівши руки, і зажурно дивиться на мене. Я поспішаю на це зачароване неможливе узлісся, а одинока постать усе там же, все там же.     
 Навкруги — пусто. Тільки місяць ллє зелений світ з пронизаного зеніту. Я держу в руці мавзера, але моя рука слабіє, і я от-от заплачу дрібненькими сльозами, як у дитинстві на теплих грудях. Я пориваюся крикнути:   
 — Мати! Кажу тобі: іди до мене! Я мушу вбити тебе. І ріже мій мозок невеселий голос. Я знову чую, як мати говорить, що я (її м'ятежний син) зовсім замучив себе.   
 ...Що це? невже знову галюцинація?    
 Я відкидаю голову.   
 Так, це була галюцинація: я давно вже стояв на порожнім узліссі напроти своєї матері й дивився на неї.    
 Вона мовчала.   
 ...Панцерник заревів у бору.   
 Здіймались огні. Ішла гроза. Ворог пішов у атаку. Інсургенти відходять. 
 ...Тоді я у млості, охоплений пожаром якоїсь неможливої радости, закинув руку за шию своєї матері й притиснув її голову до своїх грудей. Потім підвів мавзера й нажав спуск на скроню.   
 Як зрізаний колос, похилилася вона на мене.   
 Я положив її на землю й дико озирнувся.—- Навкруги було порожньо. Тільки збоку темніли теплі трупи черниць.— Недалеко грохотіли орудія.   
 ...Я заложив руку в кишеню й тут же згадав, що в княжих покоях я щось забув.   
 “От дурень!” — подумав я.   
 ...Потім скинувся:   
 — Де ж люди?    
 Ну да, мені треба спішити до свойого батальйону! — І я кинувся на дорогу.   
 Але не зробив я й трьох кроків, як мене щось зупинило.   
 Я здригнув і побіг до трупа матері.   
 Я став перед ним на коліна й пильно вдивлявся в обличчя. Але воно було мертве. По щоці, пам'ятаю, текла темним струменем кров.   
 Тоді я звів цю безвихідну голову й пожадливо впився устами в білий лоб.— Тьма.   
 І раптом чую:   
 — Ну, комунаре, підводься!   
 Пора до батальйону!   
 Я зиркнув і побачив:   
 — переді мною знову стояв дегенерат.   
 Ага, я зараз. Я зараз. Так, мені давно пора! — Тоді я поправив ремінь свого мавзера й знову кинувся на дорогу.   
 ...В степу, як дальні богатирі, стояли кінні інсургенти. Я біг туди, здавивши голову.   
 ...Ішла гроза. Десь пробивалися досвітні плями. Тихо вмирав місяць у пронизаному зеніті. З заходу насувалися хмари. Ішла чітка, рясна перестрілка.   
 ...Я зупинився серед мертвого степу:   
 — там, в дальній безвісті, невідомо горіли тихі, озера загірної комуни   
