         
 МИКОЛА КОСТОМАРОВ   
 (1817—1885)   
 Микола Костомаров — український історик, письменник, публіцист, один із засновників Кирило-Мефодіївського братства.    
 “Книги Битія...” — один з найяскравіших документів української думки XIX   ст.,   задумані і написані як програма Кирило-Мефодіївського братства, став своєрідним Маніфестом відродженого в XIX ст. українства. Твір знайдений в 1917    р. в   жандармських архівах Петрограда. Вперше опублікований у 1921   р.   в журналі   “  Наше минуле”, звідки його в 1921   р.   передрукував Михайло Возняк у своїй книзі “Кирило-Мефодіївське Братство”.    
     
 КНИГИ БИТІЯ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ   
     
 1. Бог   создав   світ: небо і землю, і населив усякими тварями, і поставив над усею твар'ю чоловіка, і казав йому плодитися і множитися, і постановив, щоб   род   чоловічеський поділився на коліна і племена, а кожному колінові і племену   даровав край   жити, щоб кожне коліно і кожне племено шукало Бога, котрий од чоловіка недалеко, і поклонялись би Йому всі люди, і віровали в Його, і любили б Його, і були й усі щасливі.    
 2. Але   род   чоловічий забув Бога і оддався дияволу, а кожне племено вимислило собі богів, а в кожному племені народи повидумувала собі богів, і стали за тих богів биться, і почала земля поливатиси кров'ю і усіватися попелом і костями, і на всім світі сталось горе, і біднота, і хороба, і нещастя, і незгода.    
 3. І так покарав людей справедливий Господь потом,   войнами,   мором і найгірше неволею.    
 4. Бо єдин єсть Бог істиний і   єдин   він цар над родом чоловічим, люди, як поробили собі багато богів, то з тим укупі поробили багато царів, бо як у кожному кутку був свій бог, так у кожному кутку став свій цар, і стали люди биться за своїх царів, і пуще стала земля   поли  ватися кров'ю і усіватися попелом і костями, і умножились на всім світі горе, біднота і хороба, і нещастя, і незгода.    
 5. Нема другого Бога, тільки один Бог, що живе високо на небі, іже везді сий Духом святим своїм, і хоч люди поробили богів в постаті звіриній і чоловічій   со страстями   і похотями, а то не боги, а то страсті і похоті,   а привив над   людьми отець   страстей   і похотей, чоловіко-убийця диявол.    
 6. Немає другого царя, тільки один Цар Небесний Утішитель, хоч люди і поробили собі царів в постаті своїх братів — людей,   со   страстями і похотями, а то не були царі правдиві, бо цар єсть то такий, ще прр вить над усіма, повинен бути розумніший і найсправедливішій над усіх, а розумніший і найсправедливіший єсть Бог, а ті царі —   со   страстями і похотями, а правив над людьми отець   страстей   і похотей, чоловікоубивця диявол.    
 7. І ті царі лукаві побрали з людей таких, що були сильніші,   aбо   їм нужніші, і назвали їх панами, а других людей поробили їх невольниками, і умножились на землі горе, біднота і хороба, і нещастя, і незгода.    
 8. Два народи на світі були дотепніші: Євреї і Греки.    
 9. Євреїв сам Господь вибрав і послав до їх Моїсея, і постановив їм Моїсей закон, що   приняв од   Бога на горі Синайській і постановив, щоб усі були рівні, щоб не було царя між ними, а знали б одного царя Бога небесного, а порядок давали б судді, котрих народ вибирав голосами.    
 10. Але Євреї вибрали собі царя, не слухаючи старця святого Самуїла, і Бог тоді ж показав їм, що вони не гаразд зробили, бо хоч Давид був луччий з усіх   царей на   світі, однак його Бог попустив у гріх, що він одняв у сосіда жінку: се ж так було, аби люди зрозуміли, що хоч який добрий чоловік буде, а як стане   самодержавно пановати,   то зледащіє. І   Соломона,   мудрішого з усіх людей, Бог попустив у саме велике кепство — ідолопоклонство, аби люди зрозуміли, що хоч який буде розумний, а як стане   самодержавно пановати, то   одуріє.    
 11. Бо хто скаже сам на себе: “Я луччий од усіх і розумніший над всіх, усі мусять коритися мені і за пана мене уважати, і робить те, що я здумаю” — той согрішає первородним гріхом, которий погубив Адама, коли він, слухаючи диявола, захотів порівнятися з Богом і здурів, — той навіть подобиться самому дияволу, котрий хотів стать в рівню з Богом і упав у пекло.    
 12. Єдин бо єсть Бог і єдин він Цар, Господь неба і землі.    
 13. Тим і Євреї, як поробили собі царів і забули єдиного Царя небесного, зараз одпали і од істинного Бога і почали кланятися Ваалу і Дагону.    
 14. І покарав їх Господь: пропало і царство їх, і всіх забрали у полон Халдеї.    
 15. А Греки сказали: “Не хочемо царя, хочемо бути вільні і рівні”.    
 16. І стали Греки просвітленні над усі народи, і пішли од них науки і скуства і умисли, що тепер маємо. А се сталось за тим, що не було у них   царей.     
 17. Але Греки не дізнались правдивої свободи, бо хоч одріклись   царей   земних, та не знали Царя Небесного і вимишляли собі богів, і так   царей у   їх не було, а боги були, тим вони в половину стали такими, якими були б, коли б у них не було богів і знали б небесного Бога. Бо хоч вони багато говорили про свободу, а свободні були не всі, а тільки одна частка    народа,   прочі ж були   невольниками,   і так царів не було, а панство було: а то все рівно, як би у їх було багато царів.    
 18. І покарав їх Господь: бились вони між собою, і попали в неволю іспершу під Македонян, а друге до Римлян.    
 І так покарав Господь   род   чоловічеський: що найбільша   часть   його, сама просвіщенна, попалась в неволю до римських панів, а потім до римського імператора.    
 19. І став римський імператор царем над народами і сам себе нарік богом.    
 20. Тогді возрадувався диявол і все пекло з ним. І сказали в пеклі: от тепер уже наше царство; чоловік далеко одступив од Бога, коли один нарік себе і царем і богом вкупі.    
 21. Але в той час змилувався Господь Отець небесний над родом чоловічим і послав на землю Сина свого, щоб показать людям Бога, царя і пана.    
 22. І прийшов Син Божий на землю, щоб одкрити людям істину, щоб тая істина свободила   род   чоловічий.    
 23. І навчав   Христос,   що всі люди братія і ближні, всі повинні любить попереду Бога, потім один другого, і тому буде найбільшая   шана   од Бога, хто душу свою положить за друга своя. А хто перший між людьми хоче бути, повинен бути всім слугою.    
 24. І сам на собі приклад показав: був розумніший і справедливіший з людей, стало буть, цар і пан, а явився не в постаті земного царя і пана, а народився в яслах, жив у бідності, набрав учеників не з панського роду, не з учених філозофів, а з простих рибалок.    
 25. І став народ прозрівать істину: і злякалися філозофи і люди імператора римського, що істина бере верх, а за істиною буде свобода і тоді вже не так легко буде дурить і мучить людей.    
 26. І засудили на смерть Ісуса   Христа, Бога,   царя і пана; і претерпів Ісус   Христос   оплеванія, заушенія, бієнія,   крест   і погребеніє за свободу роду чоловічого, тим, що не хотіли прийняти його за царя і пана, бо мали другого царя — кесаря, що сам себе нарік богом і пив кров людськую.    
 27. А Христос-цар свою кров пролив за свободу   рода   чоловічого і оставив на віки кров свою для питанія вірним. І   воскрес Христос в тре  тій день, і став царем неба і землі.    
 28.   Ученики   його, бідні рибалки, розійшлись по світу і проповідува  ли   істину і свободу.    
 29. І ті, що приймали слово їх, стали братами між собою — чи були преж того панами, або   невольниками,   філозофами, або невченими, усі стали свободними кров'ю Христовою, котру зарівно приймали, і просвіщенними світом правди.    
 30. І жили християни братством, усе у них було общественне, і були у них вибрані старшини, і ті старшини були усім слугами, бо Господь так сказав: “Хто хоче першим бути, повинен бути всім слугою”.    
 31. Тогді імператори римськії і пани, і чиновні люди, і вся челядь їх, і філозофи піднялись на християнство і хотіли викорінити   Христо  ву віру, і   гибли   християни, їх і топили, і вішали, і в чверті рубали, і пек  ли,   і залізними гребінками скребли, і іні тьмочисленнії муки їм чинили.    
 32. А віра Христова не уменшалась, а чим гірше кесарі і пани лютували, тим більше було вірующих.    
 33. Тоді імператори з панами змовились і сказали поміж собою: “Уже нам не викоренити християнства: піднімемось на хитрощі, приймемо її (віру Христову) самі, перевернемо ученіє   Христово так,   щоб нам добре було, та й обдурімо народ”.    
 34. І почали царі приймати християнство, і кажуть: “От, бачите можна бути і християнином і царем вкупі”.    
 35. І пани приймали християнство, і казали: “От бачите, можна бути і християнином і паном вкупі”.    
 36. А того не уважали, що мало сього, що тільки назваться. Бо сказано: не всяк глаголяй мі Господи, Господи! внідеть в царство небесноє,   но творяй волю Отца Моего,   іже єсть на небесіх.    
 37. І піддурили архиєреїв і попів, і філозофів, а ті і кажуть: “Істинно так воно єсть, ажеж і   Христос   сказав:   воздадите кесарево кесареві,   а Божіє Богові”, а Апостол говорить: “Всякая   власть од   Бога”. Так уже Господь установив, щоб одні були панами і багатими, а другі були   нищими   і   невольниками.     
 38. А казали вони неправду: хоч   Христос   сказав: воздадіте   кесарево   кесареві, а се тим, що   Христос не   хотів, щоб були бунти та незгода, а хотів, щоб мирно і люб'язно розійшлась віра і свобода, бо коли християнин буде воздавать нехристиянському кесареві   кесарево —   платить податок, сповнять закон, то кесар,   принявши   віру, повинен одріктись свого кесарства, бо він тоді, будучи першим, повинен бути всім слугою, і тоді б не було кесаря, а був би єдин цар — Господь Ісус   Христос.     
 39. І хоча Апостол сказав: “Всяка   власть од   Бога”, а не єсть воно те, щоб кожний, що   захватив власть,   був сам од Бога. Уряд і порядок і правленіе повинні бути на землі: так Бог постановив, і єсть то   власть,   і   власть та   од Бога, але урядник і правитель повинні підлягать закону і   сонмищу,   бо і   Христос   повеліває судиться перед   сонмищем,   і так як урядник і правитель — перші, то вони повинні бути слугами, і недостоїть їм робить те, що задумається, а те, що постановлене, і недостоїть їм величаться та помпою очі одводити, а достоїть їм жити просто і працювати для   общества   пильно, бо   власть   їх од Бога, а самі вони грішні люди і самі послідніші, бо всім слуги.    
 40. А сьому ще гірша неправда: буцім установлено од Бога, щоб одні   пановали   і багатились, а другі були у неволі і нищі, бо не було б сього, скоро б поприймали щире євангеліє: пани повинні свободити своїх невольників і зробиться їм братами, а багаті повинні наділяти   нищих,   і нищі стали б   также   багаті; як би була на світі любов християнська в сердцях, то так було б: бо хто любить кого, той хоче, щоб тому було так же хороше, як йому.    
 41. І ті, що так казали і тепер кажуть і переверчують   Христово   слово, ті оддають одвіт в день судний. Вони скажуть судді: “Господи! Не в твоє ми ім'я пророчествовахом”, а суддя скаже їм: “Не вім вас”.    
 42. Таким викладом зіпсували царі, пани та вчені свободу християнську.    
 43. Благодать дана всім язикам, а спершу коліну Яфетову, бо Симово через жидів отвергнуло   Христа.   І перейшла благодать до племен грецького, романського, німецького, слав'янського.    
 44. І Греки прийнявши благодать, покаляли її, бо вони прийняли нову віру і не зовлеклись   ветхого   чоловіка   со страстями   і похотями, оставили при собі і імператорство, і панство, і пиху царськую, і неволю, і покарав їх Господь; чахло грецьке царство тисячу років, зчахло зовсім і попало до Турків.    
 45. Романське племено — Влохи, Французи, Гішпани — прийняло благодать, і стали народи увіходить у силу і у нову   жизнь,   і просвіщенність, і благословив їх Господь, бо лучче вони прийняли св. віру, ніж Греки, одначе не зовсім зовлеклись   ветхого   чоловіка   со страстями   і похотями, оставили і     королей   і панство і вимислили голову християнства — папу —, і той папа видумав, що він має   власть над   усім світом християнським, ніхто не повинен судити його, а що він здумає, те буде гарно.    
 46. І племено німецьке — народи німецькі, прийняли благодать і стали увіходить у пущу силу і   жизнь   нову і просвіщенність, і благословив його Господь, бо вони ще лучче прийняли віру ніж Греки і Романці, і з'явивсь у них Лютер, которий почав учити, що повинно християнам жити   так,   як   жили до того часу, коли   поприймали і   поперевер  чували ученіє   Христово   царі і пани, і щоб не було   неподсудимого   голови над Церквою християнською — пани, єсть бо єдян глава всім —   Христос.   Але і Німці не зовлеклися   ветхого   чоловіка, бо зоставили у себе і королів і панів, і ще гірше дозволили замість папи і епископів орудувать Церквою Христовою королям і панам.    
 47. І сталась послідняя   лесть   гірша першої, бо не тільки у німців королі, але й у других землях взяли верх над всім і, щоб удержати народ у ярмі, поробили ідолів, одвертали людей од   Христа   і казали кланятися ідолам і битися за них.     
 Бо то все рівно, що ідоли: хоча французи були хрещені, одначе менш шанували   Христа,   ніж честь національну, але такого ідола їм зроблено,   а Англичане   кланялись золоту і мамоні, а другі народи   так   же своїм ідолам, і посилали їх королі і пани на заріз за шматок землі, за табак, за чай, за вино, — і табак, і чай, і вино стали у них богами, бо речено:   “  Іде же   сокровище   ваше, там серце ваше”. Серце   христия  нина з Іисусом   Христом,   а серце ідолопоклонникове з своїм ідолом. І стало, як каже апостол, їх богом   чрево.     
 48. І вимислили одщепенці нового бога, сильнішою над усіх боженят, а той бог називався по французьки егоізм, або інтерес.    
 49. І філозофи почали кричати, що то кепство — віровати в   Сина   Божого, що немає ні пекла, ні раю, і щоб усі поклонялись егоїзім або інтересові.    
 50. А до всього того довели королі та пани; і завершилася міра їх плюгавства; праведний Господь послав свій меч обоюдоострий на рід прелюбодійний; збунтовались Французи і сказали: “Не хочем, щоб бу  ли в   нас королі та пани, а хочем бути рівні, вільні”.    
 51. Але тому не можна було статися, бо тільки там свобода, гді Дух   Христов,   а Дух Божий уже перед тим вигнали з Францевщини королі та маркизи, та філозофи.    
 52. І Французи короля свого забили, панів прогнали, а самі почалися різати і дорізались до того, що пішли у гіршую неволю.    
 53. Бо на їх Господь хотів показать усім язикам, що нема свободи без Христової віри.    
 54. І з тої пори племена романське і німецьке турбуються і королів і панство вернули, і про свободу кричать і немає в їх свободи, бо нема свободи без віри.    
 55. А племено слав'янське, то найменший брат у сем'ї Яфетової.    
 56. Трапляється, що менший брат любить дужче отця, одначе получає долю меншу проти старших братів, а потім, як брати старші своє потратять, а менший збереже своє, то і старіших виручає.    
 57. Племено слав'янське ще до принятія віри не иміло ані царей, ані панів і всі були рівні, і не було у них ідолів, і кланялись слав'яни одному Богу Вседержителю, ще його й не знаючи.    
 58. Як уже просвітились старіші брати Греки, Романці, Німці, тоді Господь і до менших братів Слав'ян послав двох братів Констянтина і Мефодія, і духом святим покрив їх Господь, і   переложили   вони   на слав'янську мову   святое   письмо і одправовать службу Божую постановили на тій же мові, якою всі говорили посполу, а сего не було ні в Романців, ні в Німців, бо там по латинськи службу одправляли, так що Романці мало, а Німці овсі не второпали, що їм читано було.    
 59. І скоро Слав'яни приймовали віру Христову так, як ні один народ не приймовав.    
 60. Але було два лиха у Слав'ян: одно — незгода між собою, а друге те, що   вони,   як менші брати, усе переймали од старших, чи до діла, чи не до діла, не бачучи того, що у їх своє було лучче, ніж братівське.    
 61. І поприймали Слав'яни од Німців королів і князів, і бояр, і панів, а преж того королі були в іх вибрані урядники і не чванились перед народом, а обідали з самим простим чоловіком зарівно, і самі землю орали, а то вже у їх стала пиха, і помпа, і гвардія і   двор.     
 62. І панів у Слав'ян не було, а були старшини, хто старіший літами і до того розумніший, того на раді слухають, а то вже стали пани, а у їх невольники.    
 63. І покарав Господь Слав'янське племено гірше, ніж другії племена; бо сам Господь сказав: “Кому дано більше, з того більше і зищеться”. І попадали Слав'яни в неволю до чужих: Чехи і Полабці до Німців, Серби і Болгари до Греків і до Турок, Москаль до Татар.    
 64. І здавалось: от згине і племено слав'янське, бо ті Слав'яни, що жили   около   Лаби і Помор'я балтицького, ті пропали, так, що і сліду їх не осталось.    
 65. Але не до кінця прогнівився Господь на племено слав'янське, бо Господь постановив так, щоб над сим   племенем   збулось писаніє:   камень,   його же не брегоша зиждущії, той бисть   во   главу   угла.     
 66. По   многих   літах стало в Слав'янщині три неподлеглих царства: По  льща,   Литва і Московщина.    
 67.   Польша   була з Поляків, і кричали Поляки: “У нас свобода і рівність!” Але поробили панство, і одурів народ польський, бо простий люд   попав у неволю, саму гіршу, яка денебудь була на світі, і пани без жадного закону вішали і вбивали своїх невольників.    
 68. Московщина була з Москалів, і була у їх велика Річ Посполита Новгородська, вільна і рівна, хоч не без панства, і пропав Новгород за те, що і там завелось панство, і цар московський взяв верх над усіми москалями, а той цар узяв верх, кланяючись татарам, і ноги ціловав ханові татарському бусурману, щоб допоміг йому держати в неволі неключимій народ московський християнський.    
 69. І одурів народ московський і попав в ідолопоклонство, бо царя   своєго   нарік богом, і усе, що цар скаже, те уважав за добре, так, що цар Іван в Новгороді душив та топив десятку тисяч народу, а літописці, розказуючи те, звали його христолюбивим.    
 70. А в Литві були Литвяки, та ще до Литви належала Україна.    
 71. І поєдналась Україна з Польщею, як сестра з сестрою, як єдиний люд слав'янський до другого люду слав'янського, нерозділимо і незмісимо, на образ іпостаси Божої нероздільної і незмісимої, як колись поєднаються всі народи слав'янські поміж собою.    
 72. І не любила Україна ні царя, ні пана, а скомпонувала собі козацтво, єсть то істеє брацтво, куди кожний пристаючи, був братом других — чи був він преж того паном, чи   невольником,   аби християнини, і були козаки між собою всі рівні, і старшини вибирались на раді і повинні були слуговати всім по слову Христовому, і жадної помпи панської і   титула не   було між козаками.    
 73. І постановили вони чистоту християнську держати, тим   ста  рий літописець говорить об козаках: “Татьби же і блуд неможе іменуються у них”.    
 74. І постановило козацтво віру святую обороняти і визволяти ближніх своїх з неволі. Тим то гетьман Свирговський ходив обороняти Волощину, і не взяли козаки миси з червонцями, як їм давали за   услуги, не   взяли тим, що кров проливали за віру та за ближніх і служили Богу, а не ідолу золотому.    
 А Сагайдашний ходив Кафу руйновати і визволив кільканадцять тисяч невольників з вічної підземної темниці.    
 75. І багато лицарів таке робили, що не записано і в книгах мира сього, а записано на небі, бо за їх були перед Богом молитви тих, котрих вони визволили з неволі.    
 76. І день одо дня росло, умножалося козацтво, і незабаром були б на Вкраїні усі козаки, усі вільні і рівні, і не мала б Україна над собою ні царя, ні пана, опріч Бога єдиного, і дивлячись на Україну, так бк зробилось і в Польщі, а там і у других слав'янських краях.    
 77. Бо не хотіла Україна іти услід язиків, а держалась закону Божого, і всякий чужестранець, заїхавши в Україну, дивовався,   що ні   в одній стороні на світі так щиро не моляться Богу, ніде муж не любив так своєї жони, а діти своїх   родителей;   а коли пани та єзуїти хотіли насильно повернуть Україну під свою   власть,   щоб Українці-христя  ни   повірили, буцім справді усе так і єсть, що папа скаже, — тоді на Україні з'явилися братства так, як були у перших християн, і всі записуючись у братство, був би він пан чи мужик, називались братами. А се до того, щоб бачили люди, що в Україні істинная віра, і що там не   було   ідолів, тим там і єресі жадної не з'явилося.    
 78. Але панство побачило, що козацтво росте, і всі люди стануть скоро козаками, єсть то вільними, заказали зараз своїм крепакам, щоб не ходили в козаки, і хотіли забить народ простий, як скотину, так щоб у йому не було ні чувствія, ні розуму, і почали пани обдирати крепаків, оддали їх жидам на такую муку, що   подобную   творили тільки над першими християнинами, драли з їх з живих шкури, варили в котлах дітей, давали матерям собак грудьми годувати.    
 79. І хотіли пани зробить із   народа   дерево, або камінь, і стали їх не пускать навіть в церков хрестить дітей і вінчатися, і причащатися, і мертвих ховати, а се для того, щоб народ простий   утеряв   навіть і стать чоловічу.    
 80. І козацтво стали мучить і нівечить, бо таке рівне братство християнське стояло панам на перешкоді.    
 81. Але не так зробилось, як думали пани, бо козацтво піднялось, а за їм увесь простий народ; вибили і прогнали панів, і стала Украіна земля козацька вільна, бо всі були рівні, але не надовго.    
 82.І хотіла Україна знову жити з Польщею по-братерськи нерозділимо і незмісимо, але Польща жадною мірою не хотіла одректись свого панства.    
 83. Тоді Україна пристала до Московщини і поєдналась з нею, як єдиний люд слав'янський з слав'янським нерозділимо і незмісимо, на образ іпостасі Божої нерозділимої і незмісимої, як колись поєднаються усі народи слав'янські між собою.    
 84. Але скоро побачила Україна, що попалась у неволю, бо вона по своїй простоті не пізнала, що таке було цар московський, а цар московський усе рівно було, що ідол і мучитель.    
 85. І одбилась Україна од Московщини, і не знала бідна, куди прихилити голову.    
 86. Бо вона любила і Поляків і Москалів, як братів своїх, і не хотіла з ними розбрататися; вона хотіла, щоб всі жили вкупі, поєднавшись, як один народ слав'янський з другим народом слав'янським, а ті два — з третім, і було б три Речі Посполиті в однім союзі, нерозділимо і незмісимо по образу Тройці Божої, нерозділимої і незмісимої, як колись поєднаються між собою усі народи слав'янські.    
 87. Але сего не второпали ні Ляхи, ні Москалі. І бачуть ляцькі пани і московський цар, що нічого не зроблять з Україною, і сказали поміж собою: “Не буде України ні тобі, ні мені, роздеремо її по половині, як Дніпро її розполовинив: лівий бік буде московському царю на поживу, а правий бік польським панам на поталу”.    
 88. І билась Україна літ п'ятдесят, і єсть то найсвятіша і славніша   война за   свободу, яка тільки єсть в історії, а розділ України єсть найпоганіше діло, яке тільки можна найти в історії.    
 89. І вибилась з сил Україна; і вигнали Ляхи козацтво з правого боку Дніпрового і запановали пани над бідним   остатком   вольного народу.    
 90. А на лівім боці ще держалось козацтво, але час од часу попадало у неключиму неволю московському цареві, а потім петербургському імператорові, бо останній цар московський і первий імператор петербургський положив сотні тисяч в канавах і на костях їх збудував собі столицю.    
 91. А німка цариця Катерина, курва всесвітна, безбожниця, убійниця мужа свого, востаннє доконала козацтво і волю, бо, одобравши тих, котрі були в Україні старшинами, наділила їх панством і землями, понадавала їм вольну братію в ярмо і поробила одних панами, а других   невольниками.     
 92. І пропала Україна. Але так здається.    
 93. Не пропала вона; бо вона знати не хотіла ні царя, ні пана, а хоч і був цар, та чужий, і хоч були пани, та чужі, і хоч з української   крови   були ті вирідки, одначе не псовали своїми губами мерзенними української мови і самі себе не називали українцями, а істий Українець хоч будь він простого, хоч панського роду тепер, повинен не любити ні царя, ні пана, а повинен любити і пам'ятовати одного Бога Іисуса   Христа,   царя і пана над небом і землею.    
 Так воно було   прежде, так   і тепер зосталось.    
 94. І Слав'янщина хоч терпіла і терпить неволю, то не сама її сотворила, бо і цар, і панство не слав'янським духом сотворено, а німецьким, або татарським. І тепер в Росії хоч і є деспот цар, одначе він не Слав'янин, а Німець, тим і урядники його Німці;   оттого   і пани хоч єсть в Росії, та вони швидко перевертуються або в Німця, або в Француза, а істий Слав'янин не любить ні царя, ні пана, а любить і пам'ятає одного Бога Іисуса   Христа, царя   над небом і землею.    
 Так воно було   прежде, так   і тепер зосталось.    
 95. Лежить в могилі Україна, але не вмерла.        
 96. Бо голос її, голос, що звав всю Слав'янщину на свободу і братство розійшовся по світу слав'янському. І одізвався він, той голос України, в Польщі, коли 3   мая   постановили Поляки, щоб не було панів, а всі були б рівні в Речі Посполитій а того хотіла Україна ще за 120 літ до того.    
 97. І не допустили Польщу до того і розірвали Польщу, як прежде Україну.    
 98. І се їй так і треба, бо вона не послухала України і погубила сестру свою.    
 99. Але не пропаде Польща, бо її збудить Україна, котора не пам  ’  ятуєть зла і любить сестру свою, так як би нічого не було між ними.    
 100. І голос України одозвався в Московщині, коли після смери царя Олександра хотіли прогнати царя і панство і установити Річ Посполитую, і Слав'ян поєднати, по образу іпостасей божественних нерозділимо і незмісимо; а сього Україна ще за двісті років до того хотіла.    
 101. І не допустив до того деспот, одні положили   живот   свій на шибениці, других закатували в копальнях, третіх послали на заріз Черкесові.    
 102. І панує деспот кат над трьома народами Слав'янськими, править через Німців, псує, калічить, нівечить добру натуру слав'янську і нічого не робить.    
 103. Бо голос України не затих.    
 І встане Україна з своєї могили і знову озоветься до всіх братів своїх Слав'ян, і почують крик її, і встане Слав'янщина, і не позостанеться ні царя, ні царевича, ні царівни, ні князя, ні графа, ні герцога, ні   сиятельства,   ні   превосходительства,   ні пана, ні боярина, ні крепака, ні холопа — ні в Московщині, ні в Польщі, ні в Україні, ні в Чехії, ні у Хорутан, ні у Сербів, ні у Болгар.    
 104. І Україна буде неподлеглою Річчю Посполитою в   союзі   Слав'янськім.    
 Тоді скажуть всі язики, показуючи рукою на те місто, де на карті буде намальована Україна: “От   камень, него же не   берегоша зиждущиї, той бисть   во   главу угла”.    
     
