         
 * * *   
     
 Умирають майстри, залишаючи спогад, як рану.   
 В барельєфах печалі уже їм спинилася мить.   
 А підмайстри іще не зробились майстрами.   
 А робота не жде. Її треба робить.   
 І приходять якісь безпардонні пронози.   
 Потираючи руки, беруться за все.   
 Поки геній стоїть, витираючи сльози,   
 метушлива бездарність отари свої пасе.   
 Дуже дививй пейзаж: косяками ідуть таланти.   
 Сьоме небо своє пригинає собі суєта.   
 При майстрах якось легше. Вони - як Атланти.   
 Держать небо на плечах. Тому і е висота.     
