         
 Україно моя   
     
 Запалали огні за долиною синьою неба,    
 Самольоти гудуть, бо на захід фронти і фронти.   
 Україно моя, мені в світі нічого не треба,   
 Тільки б голос твій чути і ніжність твою берегти.   
     
 Як росли ми ізмалку? Скрипіла у хаті колиска,   
 Загасав каганець чи горіла воскова свіча,   
 Ти нам шлях показала, який під зірницями блиска,   
 І проміння багряне подібне було до меча.   
     
 Люлі, люлі, дитино, засни, мій синочку, нівроку,   
 Люлі, люлі, засни...— так співали синам матері.   
 Ми ж виходили вніч на закурену стежку широку,   
 І сестра наша, доля, вела од зорі до зорі.   
     
 Паровоз прогуде: може, з фронту вертають солдата?   
 Мо’, й житам квітувать? На отаву позве сіножать?   
 Повертались батьки на хвилину до рідної хати,   
 Щоб навчити синів, як гвинтівки на бій заряджать.   
     
 Журавлі пролетіли: а може, є вісті від брата    
 Із карпатських долин, з полинових потоптаних меж?    
 Розкололась земля. Наставала велика розплата.   
 За лужком-бережком багряніли картини пожеж.   
     
 То ішла революція в сірій тужавій шинелі   
 Із окопів грязьких, із-під куль на ромашковий шлях.   
 Гомоніли солдати: — Ми з’їли доволі шрапнелі,   
 Хай ще німець куштує на зритих снарядом полях.   
     
 Поминули літа. Зацвітає Шевченкова круча,   
 Домни плавлять метал. Подніпров’я колише човни.   
 Україно моя, напливає загрозлива туча   
 І дзюбаті шуліки з чужої, як смерть, сторони.   
     
 В них на крилах не зорі барвисті, веселі, гарячі —   
 На підкриллі в них бомби і чорні зловісні хрести.   
 Спостеріг я вночі: загоряються очі юначі   
 І виходять полки на залізні й дубові мости.   
     
 І шуліки ті падають, полум’ям білим повиті,   
 Танки, димом закутані, трупом залізним лягли,   
 І трасуючих куль золоті розтікаються ниті.   
 Смерть за смерть ворогам! На шулік вилітають орли!   
     
 Я в Дніпра запитаю:   
 — Скажи мені, сивий Славуто,  
 Ти, забомблений сталлю, свинцевого звідав дощу? —  
 І Дніпро заревів:    
 — Мною кривду стару не забуто,    
 А нової наруги я вічно катам не прощу!   
     
 Та й запінився дужий, і час пригадавши Батиїв,   
 І німецьких зажер в вісімнадцятім літі, в бою.   
 —Здрастуй, Києве любий!— І каже, всміхнувшися,   
 Київ:   
 Я чекаю на вас, я чекаю, як воїн стою.   
     
 Україно моя, далі, грозами свіжо пропахлі,   
 Польова моя мрійнице. Крапля у сонці з весла.   
 Я віддам свою кров, свою силу і ніжність до краплі,   
 Щоб з пожару ти встала, тополею в небо росла.   
     
 То ж палають вогні за долиною синього неба,   
 Самольоти гудуть, бо на захід фронти і фронти.   
 Україно Радянська, у світі нічого не треба,   
 Тільки б голос твій чути і ніжність твою берегти.   
     
 Тільки б бачить тебе у народів привольному колі,   
 Де завжди набиралась могуття, і слави, й снаги.   
 Із синами Росії на грізному ратному полі   
 Стій, як месниця вірна! Хай падають ниць вороги!   
     
 ІІ   
     
 Ти ізнов мені снишся на стежці гіркої розлуки   
 Синім лугом, ромашкою, птицею з канівських круч.   
 Так візьми ж мою кров і візьми моє серце у руки,   
 Тільки снами не муч і невипитим горем не муч.   
     
 Я топтав кілометрів не сто, і не двісті, й не триста,   
 Все в похід, у похід, в небезпеки на правім краю.   
 Он зоря вечорова до мене шепоче барвиста:   
 —   Що ж ти став, як німий, надивляйся на землю    
 свою!   
     
 Надивляйся на землю, де сизі орли клекотіли   
 Із могили високої в димнім безмежжі доріг.—   
 І лежала земля, в попелищі земля чорнотіла,   
 Я дививсь — і німів, і прощавсь, і прощатись не міг.   
     
 Я ізнов тебе вгледжу в народів привольному колі,   
 Де завжди набиралась могуття, і слави, й снаги.   
 Із синами Росії на грізному ратному полі   
 Стій, як месниця вірна! Хай падають ниць вороги!   
     
 ІІІ   
     
 Знову кличу тебе, чи ти голосу не розпізнала?   
 Знов прошу: озовись! Молода і далека моя!   
 Може б, вітром я став, тільки ж хмар налягає навала,   
 Може б, співом покликать,— так де ж його взять   
    солов’я?   
     
 На дніпровській долині ромашка зів’яла побита.   
 Тополина скрипить. Догоряє мій батьківський дім   
 І не хочу я вітром лягати під кінські копита,   
 Соловейком співати на чорному горі твоїм.   
     
 Буду дихати, падать, рости й воювать до загину,   
 Бо великий наш гнів, бо дорога рівнішою є.   
 Я візьму твого смутку і горя важку половину   
 розтерзане, горде, нескорене серце моє!   
     
 І піду, як Микула, пригнусь, потемнію від ноші,   
 Висхну, спрагою битий, можливо, впаду на сліду,   
 Але бачити буду: цвіти зацвітають хороші   
 У твоїм, Україно, зеленім і вічнім саду.   
     
 Тільки бачить тебе у народів привольному колі,   
 Де завжди набиралась могуття, і слави, й снаги.   
 Із синами Росії на грізному ратному полі   
 Стій, як месниця вірна! Хай падають ниць вороги!   
     
 І  V   
     
 Вставай, моя рідна, розлуки доволі,   
 Які ми з тобою ще будем багаті —   
 Веселкою в небі, барвінком у полі,   
 Розплатою-люттю при спаленій хаті.   
     
 Торкнусь тебе ніжно— і рук моїх дотик   
 Забурха вогнем, і я взрю опівночі:   
 Дитини забитої змучений ротик,   
 Залізом обпечені очі дівочі,   
     
 Дідівську сльозу, закривавлену з жалю,   
 Сорочку стару на розстрілянім тілі.   
 Простіть, якщо словом кого запечалю,   
 Далекі мої, дорогі, помарнілі!   
     
 Свисти не свисти, проклятуща нагайко,   
 Не бачив катюга розплати такої:   
 У димному полі встає Наливайко    
 І землю стрясає страшною рукою.   
     
 І тінь його віща в залізній закові    
 Випростує плечі під хмари невмиті.   
 Озброєні Діти Залізнякові,   
 Ми пройдем шляхами при стиглому житі.   
     
 І прийдем до тебе, солдати-звитяжці,   
 У дружбі великій, в братерстві святому:   
 Сухар у торбинці, вода у баклажці   
 І зустріч сестри біля отчого дому.   
     
 Радянська Вкраїно! Розлуки доволі,   
 Які ми з тобою ще будем багаті —   
 Веселкою в небі, барвінком у полі,   
 Розплатою-люттю при спаленій хаті!   
     
 V   
     
 Не плачте, мамо, не треба, вже не вернути сина.   
 Он він лежить під тином, скроня злегка в крові.   
 І меркне зимовий вечір, утіха твоя єдина,   
 А з лісу ідуть повстанці, закурені в дим, живі.   
     
 Чого ти журишся, батьку, що хату спалили кляті?   
 Брата забили в пута, сивіє, бач, голова.   
 Пожитки твої хороші, радості небагаті—   
 Усе димить в попелищі і тліє, не дотліва.   
     
 Іржали коні в артілі, ворота скрипіли новії,   
 Забрали овець і коней — кривавий слід по траві...   
 І меркне зимовий вечір в далекій сивій завії,   
 А з лісу ідуть повстанці, закурені в дим, живі.   
     
 Он ту яблуневу гілку, де снігу замети білі,   
 Ти сам щепив із сусідом, цвіти, мій веселий дім!   
 Ми знаємо, знаєм, знаєм! — кричать пеньки обгорілі   
 Із хати, з комори, з клуні в сльозах і в горі твоїм.   
     
 Повішених вітер гойдає. Гармата б’є опівночі.   
 І тліє все в попелищі: і радість, і труд, і піт.   
 Дивляться зорі з неба, немов замучених очі,    
 Немов розстріляних очі біля кленових воріт.   
     
 Не плачте, мамо, не треба, і ви не журіться, тату,   
 Друзі ідуть зі сходу, сурма не грає — б’є!   
 Катів поведуть на страту, на нашу святу розплату,   
 І в них не вистачить крові за грізне горе твоє!   
     
