         
 Малий Мирон   
     
 І 
 Малий Мирон - дивна дитина. Батько втішається ним і каже, що він чудово розумна дитина, але батько, звісна річ, сторонничий суддя. Та й ще Миронів батько - чоловік уже в літах, ледве дочекався дитини, і, значиться, яка там будь собі дитина, все вона у нього золота, і розумна, і гарна. Сусіди тихо шептали собі, що Мирон "якесь не таке, як люди": іде та й розмахує руками, гуторить щось сам до себе, візьме прутик, швякає по повітрі або стинав головки з будяків та ластів'ячого зілля. Серед інших дітей він несмілий і непроворний, а коли часом і відізветься з чим-будь, то говорить таке, що старші як почують, то тільки плечима стискають.   
 - Василю, - говорить малий Мирон до малого Василя, -    ти доки вмієш рахувати?   
 - Я? А доки маю вміти? П'ять, сім, парканацять.   
 - Парканацять! Ха, ха, ха! А то скільки парканацять?   
 - Ну, скільки ж має бути? Я не знаю!   
 - Та то ніскільки. От сядь лишень, будемо рахувати!   
 Василь сідає, а Мирон починає рахувати, цюкаючи за кождим разом бучком* (* Бучок - паличка.) об землю: один, два, три, чотири...   
 Василь слухає, слухає, а далі встав і побіг. Мирон і не замітив: сидить, цюкає і рахує далі й далі. Надійшов старий Рябина, кахикає, харкотить і охає, -    Мирон не чує, все своє. Старий зупинився близ нього, слухає, слухає... Мирон дорахував уже до чотириста.   
 - А ти, невітцівська дитино, є! - сказав старий своїм звичайним, трохи носовим голосом. -    А ти що робиш?   
 Малий Мирон аж звергся * (* Звергтися - здригнутися.)    і обернув залякані оченята на старого Рябину.   
 - Та ти землицю святу б'єш, е? Ти не знаєш, що землиця - наша мама? Дай сюди той бучок!   
 Мирон дав, не розуміючи майже, чого хоче від нього старий. Рябина шпурнув бучок геть у кропиву. Мирон трохи не заплакав, не так за бучком, як за тим, що старий перервав йому рахунок.   
 - Іди додому та "Отче наш" говори, е-е-е, аніж маєш такі збитки робити! - сказав старий з суворим видом і пошкандибав далі. Мирон довго глядів за ним, усе ще не можучи зрозуміти, за що се старий прогнівався і чого хоче від нього.   
 ІІ 
 Малий Мирон над усе любить бігати сам по зелених, цвітастих лугах, поміж широколисті лопухи та пахучий ромен, любить упиватися солодким запахом росистої конюшини та квітчатися прилипчастими лопуховими гудзиками, яких так і насиляе * (* Насиляти - начіпляти.) на себе від ніг до голови. А ще річка, через котру з городу треба йти на пастівник, невеличка супокійна підгірська річечка, з глибокими, стрімкими та обривистими берегами, з глинистим дном, з журчачими бродами, котрих дно покрите дрібними плиточками, оброслими м'яким зеленим водоростом, довгим, мов зелені шовкові пасма, -    ота річка - то правдива розкіш, то сильна принада для Мирона. Там він цілими годинами любить сидіти, запхавшися в високий зелений косітник або між густе лапасте листя надбережного підбілу. Сидить і вдивляється у плюскітливу воду, в мигаючу під напором хвилі траву, в ковбликів * (* Ковблик - дрібна річкова риба.), що час від часу вилазять зі своїх печер або випливають із глибшого плеса, нипають по дні, шниряючи за водяним хробацтвом, то знов вистобурчують свою тупу вусату мордочку аж над воду, хапнуть раз повітря та й утікають чимборше в свою криївку * (* Криївка - захисток, схованка.), немовби закоштували не знати якої присмаки. А тим часом сонце жарить із безхмарного темно-блакитного неба, гріє Миронові плечі і все тіло, але не пече його за широким листом. Любо йому. Невеличкі його сірі оченята живо бігають, дитиняче чоло стягається, -    думка починає рушатися.   
 - От сонечко, -    чому воно таке невеличке, а татуньо казали, що воно велике? То певно, в небі лиш така невеличка дірка прорізана, що його лиш стільки видно!   
 Але зараз же в його голові заворушилася й друга думка.   
 - Ба, а як же воно? Сходить, там дірка мала; заходить, то й там дірка. Хіба ж дірка разом із сонцем по небі ходить?   
 Се не може йому поміститися в голові, і він обіцяє собі, що скоро додому, то зараз запитається татуня, яка то в небі на сонце дірка прорізана?   
 - Мироне! Мироне! - чути здалека крик. То мати кличе. Мирон почув і схопився, збіг із беріжка над бродок, аби перейти через річку, та й нараз зупинився. Багато разів уже він переходив через річку, та й нічого, а тепер нараз нова поява впала йому в очі. Він стояв якраз проти сонця і, дивлячися в воду, побачив нараз замість плиткого * (* Плиткий - мілкий, неглибокий.) дна, камінчиків і м'яких зелених пачосів водоросту - одну бездонне глибоку синяву. Він не знав іще, що се небо з води всміхається до нього, і зупинився. Як же тут іти в таку глибінь? І відки вона взялася нараз? Він став і почав уважно розглядати глибінь. Усе однаково. Він присів. Однаково, -    тільки при беріжку видно знайомі камінчики та й чути звичайний любий журкіт води на броді. Він повернувся лицем у другий бік, за сонцем: глибінь щезла, брід плиткий, як був. Се відкриття і втішило, і здивувало його. Він почав повертатися на всі боки, пробуючи і втішаючись дивним явищем. А про мамин клик і зовсім забув!   
 І довго так стояв малий Мирон, то схиляючись, то повертаючись над бродом, але лізти в воду все якось не смів. Усе здавалося йому, що ось-ось серед плиткого камінчастого броду земля розскочиться, і зіне бездонна блакитна глибінь під річкою, між високими берегами, і полетить він у ту глибінь далеко-далеко, щезне в ній, мов трісочка, кинена в глибоку, темну криницю. І хто знає, як довго був би він стояв над бродом, якби не був надійшов сусід Мартин, що з вилами й граблями квапився до сіна.   
 - А ти чого тут стоїш? Он там мати кличе тебе. Чому не йдеш додому?   
 - Та я хочу йти, але боюся.   
 - Чого?   
 - Та от, адіть! - І він показав бездонну синяву в воді.   
 Мартин не порозумів.   
 - Ну, та чого тут боятися? Адже плитко.   
 - Плитко? - спитав    недовірливо    Мирон. -    А от яка глибінь!   
 - Глибінь? Ади, що не глибінь, -    сказав Мартин і, як був у ходаках * (* Ходаки - постоли, м'яке селянське взуття із шкіри.), так і перейшов через брід, мало й замочивши їх. Той перехід Мартина осмілив і Мирона, і він перейшов через воду і побіг горі огородом додому.   
 - Який се дурний хлопець! П'ять літ має, а ще броду боїться, -    пробовкнув сусід і пішов до сіна.   
 ІІІ 
 А коли літом усі старші з хати підуть у поле, Мирон лишається сам, але не в хаті. В хаті він боїться. Боїться "дідів у кутах", тобто тіней, боїться череватого комина, чорного внутрі від сажі, боїться грубої дерев'яної клюки, вбитої в віконце, що в повалі * (* Повала - стеля.) для пропускання диму від скіпок, якими світять зимою. Мирон лишається надворі. Там він може собі гуляти, рвати зіллячко і розщипувати на кусники, будувати хатки з трісок і патичків, що на дровітні, або й так собі лежати на приспі,та грітися на сонці, та слухати цвіркоту горобців на яблуньках, та глядіти на синє небо. Любо йому, і на дитиняче чоло знов немов хмарка набігає - се думка надходить.   
 - А чим то воно чоловік усе видить? І небо, і зілля, і тата з мамою? - таке питання насувається йому ні звідси, ні звідти. -    Або чим чує? Он каня * (* Каня - шуліка.) кевкає, кури кудкудачуть... Що то таке, що я тото чую?   
 Йому здається, що все те чоловік діє ротом, і видить, і слухає. Рознімає рот: так і є, видно все, чути все...   
 - А може, ні! Може, очима?   
 Зажмурює очі. Ов, не видно нічого. Рознімає: видно й чути. Зажмурює знов - не видно, але чути.   
 - Еге, так ось воно як! Очима видно, а чим же чути? - Знов рознімає і затуляє рот - чути! Далі очі - все чути. Аж ось прийшла думка - заткати пальцями вуха. Шум-шум-шум. А то що таке? Чути шум, але не чути ні кудкудакання курей, ні кевкання кані. Віднімає пальці - чути кудкудакання, а шуму нема. Другий раз - те саме.   
 "Що се таке? - міркує сам собі Мирон. -    Еге, знаю вже! Вухами чую кудкудакання, а пальцями чую шум! Аякже, аякже".   
 Пробує раз і другий - так, зовсім так!   
 А коли поприходили женці на полуднє, він, підскакуючи, біжить до батька.   
 - Татуню, татуню! Я щось знаю!   
 - Та що таке, моя дитино?   
 - Я знаю, що чоловік очима видить. По батьковім лиці перебіг усміх.   
 - А вухами чує кудкудакання, а пальцями шум.   
 - Як, як?   
 - Та так, що як не затикати вуха пальцями, то чути, як курка кудкудакає, а як заткати, то чути тільки шум.   
 Батько зареготався, а мати, остро позирнувши на Мирона, сказала, намахуючи йому ложкою:   
 - Іди, приблудо, йди! Такий парубок великий, що вже би далі женився, а такі дурниці говорить? Чому ти ніколи не погадаєш наперед, що маєш сказати, а все десь таке ляпнеш, мов на лопаті вивіз?.. Таже чоловік усе чує вухами! - і шум, і кудкудакання.   
 - А чому ж не чує разом! Тільки як не затикати вух, то чує кудкудакання, а як заткати, то чує шум? - запитав малий. -    От потрібуйте самі! - І він справді для перекони заткав свої вуха пальцями.   
 Мати проворкотіла ще щось, але відповіді на те питання не знайшла.   
 ІV 
 А вже найбільша була біда Миронові з тим мисленням! Не вмів мислити, та й годі. Що тільки, бувало, скаже, все якесь не таке, як треба, все мати або хто-будь другий каже йому:   
 - Та чому ти, тумане вісімнацятий, не помислиш уперед, що маєш казати, а так бовтаєш, як той рибак бовтом бовтає!   
 І що вже бідний Мирон не намучився, щоб вимислити, а потім сказати щось розумного, -    ні, не можна, та й годі. Бідний Мирон прийшов до того переконання, що він не вміє мислити!   
 Ото раз сидить уся родина при обіді довкола великого стільця насеред хати. Мати подає капусту. Капуста добра, з салом, ще й крупами засипана. Всі їдять її мовчки. Малий Мирон укусив разів зо два, а далі задивився на те, що так тихо стало в хаті, ніхто й слова не скаже. Ні відси ні відти здається йому, що власне тепер йому випадає щось сказати. Але що би тут такого? Треба наперед розмислити, а то всі будуть сміятися, ще й мама насварять. Що би тут сказати? І малий Мирон зачинає мислити.   
 Ложка, як ніс її від рота до миски, так-таки застигла в повітрі враз із рукою. Очі недвижне вперлися в пустий простір, а далі мимовільно зупинилися на образі матері божої, що висів на стіні; губи тільки рушаються, мов щось шепчуть.   
 Слуги побачили се, ззирнулися поміж собою, трунули одно друге ліктями, а дівка-служниця шепнула навіть до старого Івана.   
 - Ану, він зараз якусь дурницю вистрілить.   
 - Ба, не знати, -    почав звільна Мирон, -    чому тото свята матінка дивиться, дивиться, а капусти не їсть?..   
 Бідний Мирон, хоть і як мучився, не міг нічого ліпшого придумати, може, для того, що його насилу заставляли думати "так, як люди".   
 Сміх, регіт, звичайна нагана матері враз із "туманом вісімнацятим" - бідний Мирон заплакав.   
 - Та що ж, коли я не вмію мислити так, як люди! - сказав він, обтираючи сльози.   
 V   
 Що з нього буде? Який цвіт розів'ється з того пуп'янка? Се й проповісти не тяжко. Лучаються по наших селах доволі часто такі дивовижні появи. Все у них змаленьку не так, як у людей: і хід, і обличчя, і волосся, і слова, і вчинки. А коли прийдеться такій дитині вік жити під тісною сільською стріхою, без ширшого досвіду, без яснішого знання, коли відмалку нетямучі родичі почнуть натовкати в неї все на такий спосіб, "як звичайно у людей", то їм і вдасться придавити вроджений нахилок до своєрідного; всі невживані і приголомшені здібності дитини заніміють і занидіють у зав'язку, і з малого Мирона вийде кепський господар або, що гірше, не доразу приголомшена живість та прудкість характеру попре його до злого, не можучи розвитися на добро, -    стане він забіякою, ворожбитом, що віритиме у власні привиди, і буде туманити людей із щирого серця.   
 Але коли така дитина натрапить на люблячого і, що головне, не дуже вбогого вітця, котрий схоче і зможе потягнутися з остатнього, щоб своїй дитині створити очі у світ, то тоді - що ж тоді? Чи ви думаєте, що доля дитини стане кращою, так, як звичайно розуміють люди кращу долю? Коби не так! У школі дитина хапатися буде науки на диво, впиватися буде нею, як недужий свіжим повітрям, і скінчить на тім, що перейметься правдами науки і забажає перевести їх у життя. І стане малий Мирон гарячим проповідником тих правд, понесе їх між темних і пригноблених, під рідні сільські стріхи... Ну, і незавидна чекає його доля! Навістить він і стіни тюремні, і всякі нори муки та насилля людей над людьми, а скінчить тим, що або згине десь у бідності, самоті та опущенні на якімось піддашші, або з тюремних стін винесе зароди смертельної недуги, котра перед часом зажене його в могилу, або, стративши віру в святу, високу правду, почне заливати черв'яка горілкою аж до цілковитої нестями. Бідний малий Мирон!..   
     
