         
 АНДРІЙ МАЛИШКО   
 * * *    
     
 Важкі вітри не випили роси,   
 Черлені трави бродять буйним соком,   
 І вдалині під обрієм високим   
 Лугів осінніх теплі голоси.   
     
 А при багатті хлопці косарі   
 І комбайнери у спецівках синіх   
 Вплітають сміх до цих лугів осінніх,   
 Ведуть пісні під маєвом зорі.   
     
 Булькоче, пріє каша в казані,   
 А клен русявий хилить ніжно віти,   
 І йдуть в лугах, немов засмаглі діти,   
 І поминулі, і прийдешні дні.   
     
 Як хороше, як легко поміж них,   
 Між цих людей, в труді людей живих,   
 Між ними жить і поклоняться літу,   
 Свою турботу, снами не сповиту,   
 Свої думки у їхні перелить   
 На все життя, а тільки ж не на мить.   
     
 На все життя, з лугами, з берегами,   
 Із травами, із зорями в воді,   
 Щоб не спіткаться більше з'ворогами,   
 Щоб не хилитись в горі та біді.   
     
 1956   
     
