         
 ГІТАРА ПАВЛО НЕРУДИ    
       
 Поміж смертю і тим,    
 Що називають безсмертям,    
 Я вибираю гітару...    
 Пабло Неруда    
     
 І    
       
 Що може поет в цьому світі —    
 Напитись сонетом води,    
 Погладити сонце в зеніті    
 І бути, як хлопчик, радий, —    
 Що може поет в цьому світі?!    
       
 Я згадую дні весняні,    
 Спогадую Веймарський форум,    
 Як Пабло всміхався мені,    
 І квітці, і зірці в ту пору, —    
 І сонцем вмивалися дні.    
       
 Та ось Бухенвальд — і Неруда    
 Там серце своє натрудив.    
 В очах клекотала огуда,    
 А він повен гніву ходив    
 З гітарою в парі — Неруда.    
       
 Він був — наче той материк,    
 Твердий, незворушний флегматик,    
 І німо кричав його крик,    
 І я, непіддатний до паток,    
 Обожнював цей материк.    
       
 Гітара ж, мов хвиля ласкава,    
 Все била в його береги,    
 Аж гнулася дивом лекала,    
 Такий він був їй дорогий —    
 Музична ласкавка легкава.    
       
 Прокляті ці концтабори —    
 Мембранне вона тріпотіла    
 Й летіла йому догори,    
 То тіло тулила до тіла —    
 Любила над концтабори...    
       
 Та як же, та як він ожив,    
 Отой Бухенвальд, аж у Чілі?    
 Скажи мені, Пабло, скажи,    
 Про дні розкажи поночілі,    
 Де час Бухенвальдом ожив.    
       
 Як цвіль підіймається з дна    
 І честь віддав Піночету —    
 Новітній фашизм розпина    
 Гітару і душу поету,    
 Бо ж гнівом клекоче струна.    
       
 Що може поет в цьому світі?    
 А може він вмерти тоді,    
 Як душі замкнули у кліті    
 І хунта над виром подій    
 Павучо зависла в зеніті.    
       
 Та ні ж! Не помре він тоді,    
 Хоч смерть його в губи цілує,    
 Хоч губи у неї тверді —    
 Межа навіть чорному злу є,    
 Не може він вмерти тоді...    
       
 II    
       
 Обрубані руки у Хари.    
 На сонці — кривавий пил.    
 Змордовано душу гітари    
 На гітлерівський копил.    
 Гітару кладуть на мари.    
       
 Коли протира Піночет    
 Криваві свої окуляри,    
 Що може в розпуці поет:    
 Невже ж бо волати до хмари —    
 Гітари, гітари, вперед?!    
       
 III    
       
 «Інтернаціоналом» суремить спів    
 Над неподоланою труною,    
 Хоч кулемет люто косить з-під брів.    
 Встає правічною новизною    
 «Інтернаціонала» суремний спів.    
       
 Робітники із святих передмість    
 Лагодять струни в лихому підпіллі —    
 Хоч кулемет розлютовано їсть    
 Струни оті посивілі, аж білі, —    
 Альєндівську гвардію з передмість.    
       
 Пабло, мій Пабло, струна до струни,    
 Душа до душі — нехай руки закуті,    
 Віко дощенту розбий у труни,    
 Хай кулемет захлинається з люті,    
 Над смертю — гітарою нам продзвени!    
     
