         
 ЮРІЙ ФЕДЬКОВИЧ    
     
 УКРАЇНА    
     
 Україно, Запороже, годі вас забути,    
 Ах, бо мило тамки жити, мило тамки бути,    
 Де ті трави шовковії славні степи криють,    
 Де ся квіти поза квіти в зимних росах миють,    
 Де стада ржуть, де соколи, де вірли співають,    
 З буйним вітром у заліжку козаки літають.    
       
 Хто ж то може знов забути могили, кургани,    
 Де козацтво українське, славні отамани    
 Свою славу сном провадять, славов серце гріють,    
 А ті думи богатирські так-то гарно піють,    
 Що аж тут ся відзивають, що аж тут їх чути, —    
 Україно, Запороже, можна вас забути?    
       
 Онде грає жвавий хлопець у торбан весело;    
 Онде дівча йде по воду, думку йкусь завело;    
 Там сопілка приграває, ніби соловіє,    
 Що там в гаю калиновім піє все та піє;    
 А там бджілка злотокрила думно си співає,    
 Обмучилась медівницев, ледве що вертає.    
       
 Он колишесь тихий Дніпер: вечір — він дрімає,    
 А по синій єго фалі човенце плаває,    
 В ньо си сіло гарне дівча, красне, як малина,    
 А хороший кермаченько ляг їй на коліна,    
     
 Обзирає сороківці, що в коралі в'яжуть,    
 А потому, а потому... Далі вже не скажу;    
 А хоть рад би-м і сказати, але наші милі    
 Вже пропали в синій мряці, що Дніпер укрила.    
       
 Далі видко білий хутор, пасіки, ставочок,    
 Знов байрак там яворовий, вишневий садочок,    
 А в садочку мила хатка; тамки на порозі    
 Сіло дівча русокосе — ах, які ж там нозі! —    
 Та й іголков тонесеньков шиє в хустку квіти:    
 «Де ти бавиш, біловусе, де, мій ясний світе?»    
       
 Тихо, тихо, любе дівча, — видиш он сокола?    
 А дівчина — чорні очі — глипла доокола:    
 «То не сокіл, то мій милий вороним літає!»    
 Та й схопилась красавичка, ліску відчиняє.    
 А сокіл вже на подвір'ї, дівчину любує;    
 Вна го хоче посварити — годі, бо цілує.    
       
 Глянь там далі на прикмету: думаш, там соколи!    
 Ні, там славні чумаченьки возя з Криму соли.    
 От, дивися, вже і стали, вже й воли пустили,    
 Вже і ватра запалена, вже ся розложили.    
 Той готовить ситу кашу, ті вози знов мажуть,    
 Хлопці шумки заспівали, старші казку кажуть.    
       
 Далі, далі — онде небо багром рум'яніє;    
 Слухай добре, як-то мило десь дзвіночок піє    
 То в тій церкві там, за лісом, з дев'ятьма    
 верхами —    
 Всі покриті срібнов бляхов, злотними хрестами,—    
 А священик-старець ходить по святій контині,    
 Молить слави Запорожу, щастя Україні.    
