ФОНЕТИКА

Фонетика (від гр. phone - звук) - розділ науки про мову, який вивчає звуки мови.

ЗВУК

Основним об'єктом вивчення фонетики є звуки - найменші одиниці мовного потоку, з яких в мові складаються слова.

Звуки мови на письмі позначаються так:

позначення звуків
[a], [с], [д'], [ґ], [дж'], [й], [м], [н]

Окремо взяті звуки (на відміну від слова та речення) не мають ніякого значення ([о], [у], [п], [с], [д], [і], [к], [м]), але з них творяться слова та їхні значущі частини. Наприклад, з наведених звуків легко складається слово підсумок, у якому виділяються три значущих частини під + сум + ок.

Звуки утворюють зовнішню, звукову оболонку слів і тим самим допомагають відрізнити одне слово від іншого.

Слова розділяються за кількістю звуків, з яких вони створені, набором цих звуків та їх послідовністю.

Звукова система української мови нараховує 38 звуків: 6 голосних і 32 приголосних

.

ЯК ВИНИКАЮТЬ ЗВУКИ

Звуки мови виникають за допомогою мовного апарату, до якого відносять гортань з голосовими зв'язками, ротову та носову полості, губи, язик, зуби та піднебіння.

За способом творення звуки поділяються на голосні та приголосні

.

Голосні звуки

- це звуки людської мови, основу яких становить голос. При вимові голосних звуків струмінь повітря, вийшовши з легень і проходячи по гортані, спричинює вібрацію зімкнених напружених голосових зв'язок.

Пояснити це явище можна порівнянням з грою на будь-якому музичному струнному інструменті (скажімо, гитарі). Спробуйте заграти на струнах - і вам у нагороду буде чудова музика.

Саме такими "струнами" і є наші голосові зв'язки- головний речовий орган людини.

Після того як струмінь повітря, вже в вигляді звукової хвилі з періодичними коливаннями, проходить крізь ротову порожнину, він вільно виходить назовні.

Ротова порожнина відіграє при цьому роль резонатора, який за рахунок руху нижньої щелепи та переміщення язика в горизонтальній та вертикальній площині змінює свої розміри та форму, що є вирішальним при творенні голосних різної якості.

Приголосні звуки

- це звуки людської мови, основу яких становить шум з більшою чи меншою частиною голосу або тільки шум.

При вимові приголосних звуків голосові зв'язки можуть бути напруженими і вібрувати під тиском повітряного струменя, утворюючи музикальний тон (голос), а можуть бути розслабленими, не замкненими і вільно пропускати видихуване повітря.

Характерні для приголосних шуми виникають переважно у ротовій порожнині при подоланні струменем повітря різноманітних перешкод, утворюваних на його шляху активними і пасивними мовними органами.

Рух і положення мовних органів при вимові певних звуків називається артикуляцією (від лат. articulo - розчленяю).

АКТИВНІ І ПАСИВНІ МОВНІ ОРГАНИ

Активні мовні органи

при творенні звуків здійснюють певні рухи. Це - голосові зв'язки, задня стінка глотки, язичок (піднебінна завіса), язик і губи. Активні мовні органи відіграють головну роль у процесі звукоутворення.

Пасивні мовні органи

- це нерухомі мовні органи, до яких наближаються активні чи навіть змикаються з ними, спричинюючи виникнення шумів. До них належать тверде піднебіння, зуби, альвеоли (горбочки коло зубів). Пасивні мовні органи при звукотворенні виконують допоміжну роль.

ГОЛОСНІ ЗВУКИ

Голосних звуків шість:

голосні | [і], [и], [е], [у], [о], [а]

Голосні звуки можуть бути:

голосні
1. | переднього і заднього ряду
2. | низького, середнього і високого підняття
3. | огублені і неогублені
4. | ненаголошені і наголошені

Голосні переднього і заднього ряду

За місцем творення

(мається на увазі рух язика у горизонтальній площині ротової порожнини) голосні звуки поділяються на голосні переднього ряду і голосні заднього ряду:

голосні переднього ряду | [е], [и], [і]
голосні заднього ряду | [а], [о], [у]

Голосні низького, середнього і високого підняття

В залежності від ступеня підняття язика, тобто від його руху у вертикальній площині, розрізняють голосні низького, середнього і високого підняття:

голосні низького підняття | [а]
голосні середнього підняття | [е], [о]
голосні високого підняття | [і], [и], [у]

Огублені і неогублені голосні

За участю губ голосні поділяються на огублені (лабіалізовані) і неогублені (нелабіалізовані):

огублені голосні | [о], [у]
неогублені голосні | [і], [и], [е], [а]

Наголошені і ненаголошені голосні

Залежно від місця наголосу в слові голосні звуки можуть бути наголошеними і ненаголошеними:

наголошений [і] | мнсто
ненаголошений [і] | містйчко

ПРИГОЛОСНІ ЗВУКИ

В українській мові 32 приголосних звука:

приголосні | [б], [п], [д], [д' ], [т], [т' ], [ґ ], [к], [ф], [ж], [з], [з' ], [ш], [с], [с' ], [г], [х], [дж], [дз], [дз' ], [ч], [ц], [ц' ], [в], [й], [м], [н], [н' ], [л], [л' ], [р], [р' ]

Приголосні звуки можуть бути:

приголосні
1. | сонорні шумні (дзвінкі і глухі)
2. | губні, язикові та глоткові
3. | тверді і м'які
4. | свистячі, шиплячі та носові приголосні

В основі поділу приголосних на шумні і сонорні, дзвінкі і глухі лежить участь голосу і шуму при їх творенні

.

Сонорні і шумні приголосні

Сонорні приголосні

Сонорні приголосні

(від лат. sonorus - звучний) - це приголосні, при творенні яких голос переважає над шумом. Цих звуків в українській мові дев'ять:

сонорні приголосні | [в], [й], [м], [н], [н' ], [л], [л' ], [р], [р' ]

Шумні приголосні

Шумні

приголосні, в залежності від того, у якому стані перебувають голосові зв’язки в момент творення, поділяються на дзвінкі і глухі.

Дзвінкі і глухі приголосні

Якщо голосові зв’язки більш напружені, тоді творяться дзвінкі шумні приголосні звуки.

При розслаблених голосових зв’язках творяться глухі шумні звуки.

| шумні приголосні
дзвінкі приголосні | [б], [д], [д' ], [ґ ], [ж], [з], [з' ], [г], [дж], [дз], [дз' ]
глухі приголосні | [п], [т], [т' ], [к], [ш], [с], [с' ], [х], [ч], [ц], [ц' ]

Акустичні пари

Дзвінкі та глухі приголосні утворюють так звані акустичні пари (дзвінкий звук - глухий):

акустичні пари
[б]-[п], [д]-[т], [д' ]-[т' ], [ґ ]-[к], [ж]-[ш], [з]-[с], [з' ]-[с' ], [г]-[х], [дж]-[ч], [дз]-[ц], [дз' ]-[ц' ].

Глухий звук ф в українській мові співвідносного дзвінкого звуку не має.

Дзвінкі приголосні у кінці слова та в кінці складу вимовляються дзвінко.

Усі сонорні приголосні звуки належать до дзвінких і не мають парних глухих.

Губні, язикові та глоткові приголосні

За активним мовним органом приголосні поділяються на губні, язикові та глоткові

:

губні приголосні | [б], [п], [в], [м], [ф]
язикові приголосні | [д], [д' ], [т], [т' ], [з], [з' ], [с], [с' ], [дж], [дж], [ц], [ц' ], [р], [р' ], [л], [л' ], [н], [н' ], [ж], [ч], [ш], [дж], [й]
глоткова приголосна | [г]

Тверді і м'які приголосні

За ознакою твердості чи м'якості приголосні розмежовуються на тверді і м'які:

тверді приголосні | [б], [п], [д], [т], [ґ ], [к], [ф], [ж], [ш], [з], [с], [г], [х], [дж], [ч], [дз], [ц], [в], [м], [н], [л], [р]
м’які приголосні | [д' ], [т' ], [з' ], [с' ], [дз' ], [ц' ], [й], [л' ], [н' ], [р ]

Окремі приголосні за ознакою “м’якість- твердість” утворюють пари:

тверді- м'які приголосні
[д]-[д' ], [т]-[т' ], [з]-[з' ], [с]-[с' ], [дз]-[дз' ], [ц]-[ц' ], [н]-[н' ], [л]-[л' ], [р]-[р' ]

Пом'якшені варіанти твердих приголосних, як правило, з'являються перед голосним і

, проте у небагатьох українських словах і здебільшого у словах іншомовного походження зустрічаються перед іншими голосними (ж’ур' нбл , м’ эзикл, с'в' б то).

Свистячі, шиплячі та носові приголосні

Враховуючи слухове сприйняття, пригололосні діляться також на свистячі і шиплячі.

Зовсім невелику групу складають носові приголосні, у творенні яких бере участь носова порожнина.

свистячі приголосні | [з], [з' ], [с], [с' ], [ц], [ц' ], [дз] [дз' ]
шиплячі приголосні | [ж], [дж], [ч], [ш]
носові приголосні | [м], [н], [н' ]

Звук [ґ]

Окремо треба сказати про звук [ґ ], що третім виданням Українського правопису було повернуто в українську абетку.

Звук [ґ] вживається у словах: ґанок, ґоґель- моґель, ґудзик, ґрунт, ґречний, ґрати (іменник), ґатунок, ґвалт, ґвалтувати, ґранчак та ін.

Звуки [ґ] та [г] легко розрізняються на слух:

- [г]
- гортанний щілинний, глухіший;

- [ґ]
- задньоязиковий проривний, дзвінкіший.

Різницю в роботі мовних органів при вимові цих звуків можна відчути на дотик, прикладаючи пальці до гортані.

ОРФОЕПІЯ

Орфоепія (від лат. orthos- прямий, правильний, рівний і epos- слово, мова) - це сукупність правил літературної вимови звуків і словосполучень. В орфоепії також вивчаються правила наголосу.

ОСНОВНІ ПРАВИЛА ОРФОЕПІЇ

ВИМОВА ГОЛОСНИХ ЗВУКІВ

Голосні

в українській мові у наголошеній позиції звучать чітко і виразно (гу лос, сн ла).

Так само чітко і виразно вимовляються і голосні [а], [і], [у] в ненаголошених складах (с'п’івати, кучугэ ра

).

Ненаголошений [е] при вимові наближається до [и], так само як і ненаголошений [и] наближається до [е]. Особливо помітно це у випадку, коли [и] чи [е] знаходяться перед наголошеним складом (замеитіл’).

Голосні [е], [и] майже не змінюються у кінці слова і у складі з побічним наголосом (пъ ти, пуля

).

Ненаголошений звук [о], як і наголошений, теж вимовляється голосно, ніколи не перетворюючись на [а], як у російській мові. Проте перед складом з наголошеним [у] ненаголошений [о] стає схожим на [е]

(ноуша, поугрэ д:а).

У дієслівних формах 3-ї особи однини і множини теперішнього часу буквосполучення
-ться вимовляється як ц' : (сміється- с'м’іjец':а).

Буквосполучення -шся вимовляється як довгий м'який [с’]

: (смієшся- с'м’іjес':а).

ВИМОВА ПРИГОЛОСНИХ ЗВУКІВ

Дзвінкі приголосні

[б], [д], [д’], [ґ], [ж], [з], [з’], [г], [дж], [дз], [дз’], як правило, зберігають свою дзвінкість.

Зокрема, це відбувається:

- на кінці слова (н' нж, гедз', укб з);

- в середині слова перед наступним глухим приголосним, найчастіше на межі кореня і суфікса (д'н жка, жб бка); виняток - дзвінкий приголосний [г] , який в окремих випадках чергується з глухим [х] перед глухими [т'] і [к]
(н'іхт'ї, вухки ї);

- у кінцевих дзвінких приголосних префіксах роз-
, без-, через- та інших перед глухим приголосного кореня (розпов’ідати).

Дзвінкий [з] чергується з глухим [с] тільки у префіксі з- перед наступним глухим кореня (крім [ш] і [ч]

) - с'ц'іпити, схот'н ти. У випадку знаходження дзвінкого свистячого [з] перед шиплячими [ш] і [ч] він чергується з глухим шиплячим [ш] (ш:ъ ти).

Глухі приголосні

в середині слова перед дзвінкими чергуються з відповідними дзвінкими (Вишгород- въ жгород).

Приголосні шиплячі звуки

[ж], [ч], [ш] перед наступними свистячими [ц'], [с'] чергуються відповідно зі свистячими [з'], [ц'], [с'] (книжка - кнъ з'ц'і)

Сонорні приголосні

[в], [й], які не мають глухих відповідників, в середині слова після голосного і перед голосним, на початку слова перед будь-яким приголосним і у кінці слова перетворюються на короткі нескладові голосні [я], [ї] (во я к, гаї , іншо я).

Нормативним для української мови є чергування [у] та [в]

; [і] та [й] у мовному потоці, яке залежить від кінця попереднього і початку наступного слова (наш учитель, наша вчителька)

СКЛАД

Слова в українській мові поділяються на склади. Склад - це частина слова, що складається з одного чи кількох звуків і вимовляється одним поштовхом видихуваного повітря: кни-га, по-ле, га-зе-та, на-го-лос, Ін-тер-нет.

Склад може бути утворений з одного чи кількох звуків, причому один з них повинен обов'язково бути голосним. В зв'язку з тим, що саме голосні звуки утворюють склад, їх називають складотворчими.

В залежності від кількості склідів слова поділяються на односкладові, двоскладові, трискладові і багатоскладові: вік-но, слог, , ма-ту-ся, кі-не-ма-то-граф.

Склад, що закінчується на голосний звук, називають відкритим

(а-рі-я, ка-ли-на).

Склад, який закінчується на приголосний звук - закритим

(ліс, май-дан).

Існує декілька правил поділу слів на склади:

- Якщо між голосними звуками є один приголосний, то він належить до наступного складу (о-лень, жи-то

).

- Якщо між голосними є кілька приголосних, то звуки в, р, л, й, що стоять після голосного, належать до попереднього складу, а звуки, які знаходяться після них - до наступного (зір-ка, май-ка
).

- Якщо другим приголосним є звук й, л або р, то разом з попереднім приголосним він відходить до наступного складу (ме-тро, ку-плю
).

- Якщо між голосними є кілька приголосних, то після наголосу один з них відходить до попереднього, а решта до наступного складу (кис
-лий, стер-ти).

- Якщо після ненаголошеного складу стоїть кілька приголосних, то всі вони, крім й, в, р, л відходять до наступного (про-стй -жити, се-стрб ).

НАГОЛОС

Наголос

- це вимова одного із складів з більшою силою.

Наголос завжди падає на голосний звук в складі, напр., чуду во, бн гати, вечй ряти.

Голосний звук і склад, на який падає наголос, називається наголошеним; усі інші голосні і склади - ненаголошеними (у слові вн-тер склад ві- наголошений

)..

Наголошений склад вимовляється з більшою силою, ніж усі інші.

Наголошеними можуть бути різні за порядком склади (рН ч-ка, пе-рй -рва

).

Наголос може переміщуватися з однієї частини слова на іншу при зміні форми цього слова (ногъ - ну ги

).

За допомогою наголосу іноді розрізняються лексичні значення слів (зб мок- заму к, мэ ка- мукб ) та їхні граматичні форми (стнни - називний відмінок множини і стінъ- родильний відмінок однини).

Більшість слів в українській мові має один наголос, але складні слова можуть мати два і навіть більше наголосів (бвіескадрълья, багбтомільйунний

).

Смисловий наголос

- це вимова одного із слів чи словосполучення в реченні з посиленням голосу (Це я' хотів піти звідси - не хтось інший, а саме я)

ГРАФІКА

Графіка (від гр. graphikos - письмовий, зображений) - розділ науки про мову, який вивчає сукупність умовних знаків, за допомогою яких мова передається на письмі.

Найголовнішою вимогою графіки є та, що кожному звукові мови повинна відповідати окрема літера (телемайстер- телемайстер, картопля- картопля, вода- вода).

АЛФАВІТ

Звуки мови ми вимовляємо і чуємо. На письмі звуки позначаються буквами.

Букви

- це умовні знаки, за допомогою яких на письмі передаються звуки.

Всього в українській мові 33 букви. Послідовність їх у певному порядку називається алфавітом (від назв перших літер грецького алфавіту - альфа і бета), або азбукою
(від перших двох літер слов'янського алфавіту - аз і буки), або абеткою (від перших двох літер українського алфавіту - а і бе).

Азбука сучасної української мови утворена на основі слов'янської азбуки, що мала назву кирилиця (за ім'ям болгарських місіонерів Кирила та Мефодія, які склали цю азбуку для слов'ян і переклали грецькі релігійні книги на слов'янську мову).

Букви в алфавіті мають такі назви:

Аа а Бб бе Вв ве Гг ге Ґґ ґе Дд де Ее е Єє йе Жж же Зз зе Ии и | Іі і Її йі Йй й(йот) Кк ка Лл ел Мм ем Нн ен Оо о Пп пе Рр ер Сс ес | Тт те Уу у Фф еф Хх ха Цц це Чч че Шш ша Щщ ща Ьь м'який знак Юю йу Яя й

32 букви українського алфавіту передають на письмі мовні звуки, а ь (м'який знак) позначає м'якість приголосних на письмі (кінь, тінь

).

За начертанням розділяють такі букви:

- великі
(заглавні, прописні- В, Ж, З, К) і малі (рядкові- в, ж, з, к

);

- друковані
(Б, б, Г, р) і писані (Б, б, Г, р).

ІНШІ ГРАФІЧНІ ЗНАКИ

Крім букв алфавіту, для передачі слів в українській мові використовуються апостроф, знак наголосу, дефіс (риска), крапка, знак питання, знак оклику, кома, тире, двокрапка, лапки, дужки, три крапки та ін. знаки:

знак | його графічне позначення | приклад використання
наголос | ’ | м'який
дефіс | - | хмарки- лебеді
крапка | . | Темна ніч. Шлях.
кома | , | Спить озеро, і ліс, і очерет (Л.Українка).
знак питання | ? | Чому ж так буває?
знак оклику | ! | Слава Україні!
тире | -- | Це - ти
двокрапка | : | Все: жито, пшениця та овес- разом поспіло
лапки | " " | "Слухаю"- відповів майор
дужки | ( ) | Там (він це знав) буяла весна
три крапки | … | Далі буде…

ФОНЕТИЧНА ТРАНСКРИПЦІЯ

Транскрипція

(від лат. transcriptio -переписування ) - спеціальний спосіб запису звуків у повній відповідності з їх звучанням.

Фонетичний алфавіт

- система букв та додаткових знаків, за допомогою яких записується жива мова.

В українському мовознавстві використовують такі знаки:

позначка | що означає | приклад
[ ] | знак запису звука, слова чи цілого уривка у вигляді фонетичної транскрипції | [ а ]- голосний звук; [ лех'ко ]- так вимовляється слово легко
[ ' ] | знак наголосу; розташовується над голосним, на який падає наголос | [ вэ дка] [ дідъ ]
[ ' ] | знак, що позначає м'якість приголосного; ставиться вгорі після цього приголосного | [ син'е ] [ с'н'іг ]
[ ’ ] | знак, що позначає пом'якшеність приголосного; ставиться також вгорі після цього приголосного | [ c'в’ато ] [ затиш’ш’а ]
[ : ] | позначення довготи приголосного; розташовується після цього приголосного | [ жиет':б ]
[дж] [дз] [дз'] | позначення фонетичної єдності звуків [дж], [дз], [дз']; ставиться вгорі над буквою | [джэ ра] [гедз']
[ я ] [ ї ] | позначки, що передають специфічну у деяких положеннях вимову нескладових звуків [ я], [ ї] | [робъ я] [мії ]
[ еи ] | знак, що позначає, до якого звука наближається звучання голосного; розташовується вгорі після цього голосного | [ в’ід':ачиетие ] [ засилиена ]

Основні правила запису фонетичних транскрипцій:

- м'який знак та букви я, ю, є, ї у транскрипції не вживаються;

- кожному звуку відповідає окрема буква транскрипції (інколи разом з допоміжними позначками);

- у кожному слові, що записується у вигляді фонетичної транскрипції, якщо у нього більше ніж один склад, позначається наголос;

- у транскрипції не вживаються великі букви; всі слова пишуться з малої букви.

СПІВВІДНОШЕННЯ ЗВУКІВ І БУКВ

Більшість букв позначає один звук.

Але буква може передавати і два звуки, напр.:

- буква щ передає сполучення двох звуків [ш]+[ч];

- буква ї завжди позначає два звуки [й] та [і].

З іншого боку, для позначення одного звука можуть вживатися дві букви (напр., букви дж і дз передають відповідно кожна свій звук: [дж] і [дз] (джміль, їжджу, дзеркало, дзига).

Букви я, ю, є можуть передавати по одному звукові - [а], [у], [е], коли вживаються для позначення м'якості приголосних (люди - л'э ди, давнє - дб

я н'е), а також два звуки, коли виступають:

- на початку слова (юшка - йэ шка, єдність- йй д'н'іс'т'

);

- на початку складу після букви, що позначає голосний склад (палає- па- лб - йе
);

- після апострофа (в'яне- вйб не
);

- після м'якого знака (портьєра- портйй ра
).

М'якість приголосних передається за допомогою букв ь та і

(сталь, тісто, хіба).

Твердість приголосних на письмі не позначається, а для роздільної вимови вживається апостроф.

ЗВУКО-БУКВЕННИЙ РОЗБІР СЛОВА

Застосування аналізу слова допомагає розкрити його внутрішню будову та організацію.

Схема розбору така:

1. Записати слово.

2. Вказати у ньому кількість букв, кожну букву назвати.

3. Поділити слово на склади, кожному складу дати характеристику.

4. Записати слово фонетичною транскрипцією, вказати, скільки в ньому звуків, кожний звук назвати. Якщо кількість звуків і букв не збігається, пояснити, чому.

5. Виконати фонетичний розбір, по порядку записавши кожний звук і давши йому характеристику.

6. Проаналізувати слово з погляду фонетичних змін: вказати на можливість чергування чи спрощення груп приголосних звуків.