ПРИВІТ УКРАЇНІ

Вітай, дорога Україно моя! 
Чи дужа ти, нене, здорова? 
Пропали і воля, і сила твоя, 
а все ж ти й сьогодні чудова!

От гарно, що раз довелося мені 
до тебе навідатись, нене,— гей-гей! 
хоч не давнім свобідним шляхом, 
а з жовтим пашпортом в кишені!

Так нас розділили граничні стовпи, 
жандарми, солдати і варти, 
що вже українці не знають, хто ми, 
а ми про них відаєм з карти.

Як се нагадаю, то сльози течуть, 
та гріх проливати їх марно: 
най плачуть уже українські співці, 
вони то уміють прегарно...

Та як же живеться, Вкраїно, тобі? 
Ні вітру від тебе, ні хвилі! 
На турка збираєшся, може, іти, 
чи вже й говорити не в силі?

Прийми мене, мати: я рідний твій син, 
редактор з-над синього Прута; 
не бачив я досі тебе ані раз, 
писав про тяжкі твої пута.

Вся сила моя і вся слабість моя — 
сталеве перо і чорнило; 
списав я паперу вже скрині цілі, 
аж людям читати немило.

А все лиш про тебе, Вкраїно моя, 
про тебе, заплакана мати; 
все думав, де взяти тобі хустинок, 
щоб мала чим сльози втирати.

Не плач, а радій, що не маєш ти ще 
своїх редакторів з чорнилом, 
а то як списали б тебе ті пани, 
не вмитись тобі уже милом...

Не плач, Україно, і в горі-журбі, 
не плач над Дніпром і над Доном, 
бо ми як зачуєм твій плач, то й собі 
ревем, як воли, за кордоном.
[1897]

