Лисенко Микола Віталійович
 
(1842-1912)
 
композитор, піаніст, педагог, хоровий диригент, громадський діяч
 
Народився Микола Віталійович Лисенко 10 березня 1842 року в селі Гриньки 
Кременчуцького повіту Полтавської області. Батько, Віталій Романович Лисенко, 
офіцер орденського кірасирського полку, був людиною освіченою, з передовими 
поглядами на розвиток суспільства, глибоко знав і любив літературу, народну 
творчість. Мати, Ольга Єреміївна, походила з полтавського поміщицького роду 
Луценків. Навчалася вона в петербурзькому Смольному інституті шляхетних дівчат. 
Аристократичне виховання наклало свій відбиток на все подальше життя Ольги 
Єреміївни, вигранивши її характер та світогляд. Розмовляла вона виключно 
французькою мовою, в усьому намагаючись створити таку атмосферу, яка б не мала 
навіть натяку на щось народне, українське. Село Гриньки належало двоюрідному 
дядькові Ольги Єреміївни, поміщикові М.Булюбашу, у якого вона виховувалася. Він 
надзвичайно любив свою племінницю, а народження Миколи стало для нього 
справжньою радістю. Тут, у Гриньках, як згадував пізніше М.Старицький, над 
М.Лисенком «...зіткнулись два цілком протилежних і навіть ворожих впливи; з 
одного боку — французька мова, манери і аристократична манірність (мати й 
гувернантка), з другого боку — українська мова... пестощі і зайва простота 
манер. Перша сторона переслідувала не тільки простонародне слово, але навіть і 
російське, забороняючи всякі зносини з «пейзанами», а друга, навпаки, 
заохочувала всяку простоту, зацікавлювала розум і фантазію дитини казками 
народними та піснями, а вечорами відпускала весь полк служниць для забав з 
паничем; звичайно, забави ці полягали в різноманітних народних іграх. Протести 
матері тут були безсилими, і вперта наполегливість і сльози дитини, які 
енергійно підтримувала обожнююча свого внука бабуся (М.В.Булюбаш), переважали 
протести, тим більше, що і батько став на сторону тітки». У такому середовищі, 
серед таких людей і виростав майбутній ком- позитор. Але саме народна стихія, 
культура і побут народжували у серці малого Миколи невгасиму любов до рідної 
пісні, мови, мистецтва. У 1852 році хлопця відвезли до Києва в пансіон Вейля, 
звідки він, провчившись усього декілька місяців, переходить до іншого — пансіону 
француза Гедуена. У цьому закладі музика займала не останнє місце у вихованні та 
навчанні. Одинадцятирічний хлопчина показав себе майже одразу як у здібностях, 
так і в старанності. Літні канікули Микола завжди проводив у рідному селі. На 
той час туди приїжджав з Полтавської гімназії і Михайло Старицький, троюрідний 
брат М.Лисенка. Це товаришування зіграло свою благодатну роль у подальшому житті 
обох велетів нашої культури. Після закінчення пансіону Миколу віддають до 2-ї 
Харківської гімназії. У 1859 році Микола Віталійович вступає на природничий 
факультет Харківського університету. Провчившись у ньому всього один рік, він 
разом з батьками перебирається до Києва. Навчання в університеті, який він 
успішно закінчив у 1865 році, М.Лисенко вдало поєднував з заняттями музикою, яка 
все більше і більше захоплювала його. У цей же час він багато пише, притому 
звертається не лише до дрібних інструментальних жанрів, але й до 
музично-драматичних творів. Подорожуючи, композитор ніколи не втрачав нагоди 
записати завершені зразки пісень до спеціального нотного зошита, з яким ніколи 
не розлучався. Музика не тільки вабила М.Лисенка, а й поступово заповнювала все 
його життя. Йому праглося більших і грунтовніших знань, хотілося вдосконалювати 
виконавську майстерність. З 1867 по 1869 рік він навчається у Лейпцігській 
консерваторії, а з 1874 по 1876 рік — у Петербурзі, у класі блискучого майстра 
оркестру М.Римського-Корсакова. Повернувшись до Києва, Микола Віталійович, з 
властивими йому енергією і запалом, поринає у твор-чість, не забуваючи при тому 
педагогічну, виконавську та музично-громадську діяльність. На українському 
народному грунті М.Лисенко творить високохудожні композиції на шевченків-ську 
тематику, народні опери «Різдвяна ніч» і «Утоплена», оперу-сатиру «Енеїда», 
монументальну народну музичну драму «Тарас Бульба». Починаючи з 1869 року Микола 
Віталійович продовжував невтомно виступати у концертних програмах. У 1904 році 
М.Лисенко відкриває першу в Україні національну музично-драматичну школу (з 1913 
року — ім. М.В.Лисенка), яка працювала у програмному режимі вищих мистецьких 
навчальних закладів. Разом з О.Кошицем організував у 1905 році музично-хорове 
товариство «Київський Боян», головою якого був до кінця життя. М.Лисенко був 
засновником і головою ради правління «Україн-ського клубу» (1908 — 1911 рр.). 
Серед огрому творчої спадщини композитора основне місце посідають опери: 
«Різдвяна ніч» (1873 р.), «Утоплена» (1883 р.), «Тарас Буль-ба» (1890 р.), 
«Наталка Полтавка» (1889 р.), «Енеїда» (1910 р.),«Ноктюрн» (1912 р.), дитячі 
опери «Коза- Дереза» (1888 р.), «Пан Коцький» (1891 р.), «Зима й Весна» (1892 
р.). Микола Віталійович Лисенко був одним з найкращих інтерпретаторів «Кобзаря» 
Т.Шевченка, на тексти якого написав понад 80 вокальних творів різних жанрів. 
Безцінною спадщиною великого композитора стали обробки фольклорно-пісенних 
зразків усної народної творчості. Смерть М.Лисенка, яка настала 6 листопада 1912 
року, була непоправною втратою для української музичної культури. 
 
Микола Віталійович Лисенко — засновник національної музично-творчої школи, 
основоположник української класичної музики. Значення його для української 
музичної культури неоціненне. Своєю творчістю він вперше спробував підсумувати 
величезний період розвитку вітчизняної музики на підвалинах глибокого і 
всебіч-ного вивчення народного життя і народної творчості. Величезний пласт 
народної музики, ряд поодиноких талановитих музичних творів різних жанрів 
сприймалися тепер зовсім інакше, по-новому, знайшовши логічне і справедливе 
обрамлення титанічною діяльністю М.В.Лисенка, який встановив чітке й однозначне 
визначення цьому феномену — українська музична культура. Музиці М.Лисенка 
притаманна органічна єдність змісту і форми, глибока ідейність, реалізм, висока 
композиторська майстерність. Невтомний організатор, закоханий у свою справу 
подвижник, талановитий художник, палкий і активний пропагандист української 
музичної культури, М.Лисенко за-вжди і всюди ставив собі за мету, визначав як 
найважливе завдання — відкривати громадськості невичерпні художні скарби 
українського народу. Потрапивши у 1874 році до Петербурга, Микола Віталійович 
майже одразу ж включився в дієву репрезентаційну працю. Він починає влаштовувати 
концерти, в яких демонстрував у хоровому виконанні кращі зразки музичного 
фольклору. Згодом він включив у ці виступи власні композиції на твори близьких 
йому за духом представників «Могучої кучки»: М.Балакірєва, М.Мусоргського, 
О.Бороді-на, М.Римського-Корсакова. Ця плеяда надзвичайно обдарованих музикантів 
зростала як гідне продовження тих художніх принципів, які свого часу заклав 
геніальний М.Глінка. Тож не випадково пізніше самого М.Лисенка порівнюватимуть з 
великим росіянином, називаючи його українським Глінкою. На початку 1875 року до 
Петербурга вперше приїхав відомий український народний співак-кобзар Остап 
Вересай. М.Лисенко в усьому допомагав знаменитому землякові. Перший виступ 
Остапа Вересая відбувся у Географічному товаристві. Безсумнівно, через те, що 
поруч була давно знайома, чуйна, правдива, дорога і поважна людина, яким був для 
кобзаря Микола Віталійович, співак почував себе значно вільніше, розкутіше і з 
величезним піднесенням та натхненням виконав програму, проспівавши українські 
народні пісні та думи. Враження від концерту було надзвичайним. Мовби самі 
животворні вітри далеких епох і велич народу потужним поривом пронеслися через 
душі й серця слухачів. Особливого відчуття тому враженню надавало ще й те, що 
перед початком вечора було виголошено вступне слово відомого російського 
фольклориста професора О.Міллера, в якому поруч із загальними роздумами було 
сказано багато добрих слів і про М.Лисенка як про видатного вченого, збирача 
української народнопісенної творчості. Згодом О.Вересай з величезним успіхом 
виступить у так званому «Соляному Городку» в загальнодоступному концерті. У 
березні 1875 року в тому ж залі «Соляного Городка» — місці проми-слових і 
кустарних виставок — від-бувся концерт слов’янської музики, організований 
М.Лисенком. Виконувалися українські, російські, польські, сербські пісні, 
композиції самого Миколи Віталійовича. Виступав тут і кобзар Остап Вересай. Його 
спів супроводжувався «туманними картинами» з діапозитивів, які заздалегідь, на 
замовлення М.Лисенка, виконав український художник П.Мартинович, що навчався 
тоді в Академії мистецтв північної столиці. І знову — вражаючий успіх і добра 
слава про невичерпне багатство українського фольклору. Все це відігравало свою 
позитивну і конструктивну роль у формуванні в суспільстві цілісного і правдивого 
враження про справжній стан такої важливої особливості, показового фактора 
народного життя, яким є музична культура. Збагачуючись і озброюючись передовими 
ідеями і художньо-естетичними критеріями свого часу, вивершуючи знання народного 
життя, переймаючись болями і радощами народу, усвідомлюючи устремління його на 
основі неосяжних багатств музичного фольклору, М.Лисенко закладає міцні підмурки 
для нової в історії світової музики української професійної музичної школи. Його 
подвижництво й мудрість полягали у тому, що, невтомно пропагуючи кращі 
досягнення великих композиторів, він готував благодатну основу для майбутніх 
конкретних і практичних справ, розраховуючи, врешті, не стільки на схвальну 
оцінку, скільки на дієву підтримку і допомогу з боку наро-ду саме усвідомленням 
важливості цієї справи. Згадується, як ще під час навчання в Лейпцігській 
консерваторії М.Лисенко виступив у Празі 25 грудня 1867 року у грандіозному 
слов’янському концерті. Микола Віталійович грав українські пісні у власній 
обробці для фортепіано, викликавши величезне захоплення слухачів. Особливо 
вразила слухачів обробка пісні «Гей, не дивуйте!», прослухавши яку, відомий 
чеський музикант і етнограф Рейєр збуджено підхопився зі свого місця з вигуком: 
«То духи од степу!» Схвальними матеріалами на той концерт відгукнулася газета 
«Narodni Listy», одну з рецензій на той концерт передрукував львівський журнал 
«Правда»: «...Найкраще ж подобались українські пісні, покладені ним самим з 
великою пиль-ністю і дотепністю. Лицарський дух мелодії запорозької і 
оригінальність «козака» має для нас щось чаруючого і дивного. Пан Лисенко гадає 
намір надрукувати збірник українських пісень. Ми б дуже бажали, щоб швидше 
знайшов видавця, то тим виданням зробив би справді велику послугу слов’янській 
літературі...» М.Лисенко сформував і збагатив майже всі існуючі в українській 
музичній творчості жанри. Своїми теоретичними працями в галузі музичного 
фольклору він значно розвинув вітчизняну науку про народну музичну творчість. 
Педагогічною ді-яльністю М.Лисенко заклав підвалини вищої спеціальної музичної 
освіти в Україні. Безпосередніми продовжувачами кращих творчих традицій 
М.Лисенка в українській музичній культурі були К.Стеценко, Я.Степовий, 
М.Леонтович. 
 
** ...З Миколою Віталійовичем зв’язані в мене спогади найдорожчих молодих літ, в 
його хаті стільки незабутнього пережито! Старицький, Лисенко — сі ймення для 
інших належать тільки для літератури і хисту, а для мене вони вічно 
викликатимуть живі образи, як імення близьких і рідних людей, що, властиво, 
ніколи не вмирають, поки живе наша свідомість. Не знаю, чи буде хто з молодшого 
покоління згадувати коли про мене з таким почуттям, як я тепер згадую Миколу 
Віталійовича і Михайла Петровича (я все їх бачу тепер поруч!). Але я б хотіла на 
те заслужити... /**Леся Українка.**/ 
 
** Смерть Лисенка розумію як величезну втрату, але, читаючи опис його 
похорону... відчуваю якесь тремтіння радості в серці: як любить народ свою 
людину! Як глибоко повчальна ця сумна, але така могутня, прекрасна церемонія 
проводів людини, що відслужила своїй справі, і як радісно відчувати, що народ 
зрозумів велич її праці. Прекрасна і смерть, коли вона веде за собою таке 
збудження життя, такий полум’яний розквіт почуття любові і поваги до покійного. 
/**М.Коцюбинський.**/ 
 
** Я гаряче люблю українську музику. Якщо Чайковського ми називаємо чарівником 
російської музики, то Лисенка — цього чудового і захоплюючого красою своєї 
музики композитора — ми сміливо можемо назвати сонцем української музики. 
/**К.Станіславський.**/
