Дивлюсь я на небо та й думку гадаю:
Чому я не сокіл, чому не літаю, 
Чому мені, Боже, ти крилець не дав?
Я б землю покинув і в небо злітав. 
Далеко за хмари, подальше од світу,
Шукать собі долі, на горе привіту
І ласки у зірок, у сонця просить,
У світлі їх яснім все горе втопить. 
Бо долі ще змалку здаюсь я нелюбий,
Я наймит у неї, хлопцюга приблудний;
Чужий я у долі, чужий у людей:
Хіба ж хто кохає нерідних дітей? 
Кохаюся з лихом, привіту не знаю
І гірко і марно свій вік коротаю,
І в горі спізнав я, що тільки одна — 
Далекеє небо — моя сторона. 
І на світі гірко, як стане ще гірше, — 
Я очі на небо, мені веселіше!
Я в думках забуду, що я сирота,
І думка далеко, високо літа. 
Коли б мені крилля, орлячі ті крилля,
Я б землю покинув і на новосілля
Орлом бистрокрилим у небо польнув
І в хмарах навіки от світу втонув! 

