'48ЯК ЗАЄЦЬ ОШУКАВ ВЕДМЕДЯ 
 
Був собі в одному лісі ведмідь. Та такий дуж'ий та лютий!.. Піде було по лісі і 
душить та роздирає все, що здибає. 
Ліс був великий, і звірини в ньому багато, та проте страх пішов на всіх. Адже 
так і року не мине, а в цілому лісі душі живої не лишиться, коли бурмило буде 
так господарювати. 
Рада в раду, присудили звірі вислати до ведмедя посланців і сказати йому: 
«Вельможний пане ведмедю! Що ти так знущаєшся? Одного з'їси, а десятьох із 
злості роздереш і покинеш!.. Адже так до року, то й душі живої в лісі не стане. 
Ліпше ти ось що зроби: сиди собі спокійно в своїй гаврі, а ми тобі будемо щодня 
присилати одного з-поміж нас, щоб ти його з'їв». 
Вислухав ведмідь тієї мови та й каже: 
— Добре! Але пам'ятайте собі: як мене хоч одного дня одурите, то я вас усіх 
пороздираю! 
Від того дня почали звірі день поза день ведмедеві одного з-поміж себе посилати. 
Почали кидати день у день жеребки: на кого впав, той і мусив іти до ведмедя... 
Одного дня випав жеребок на зайця. 
Перелякався бідний заєць так, що й не сказати!.. Та що було робити? Ходили 
другі, мусить і він. І не змагався. Тільки випросив собі годинку часу, щоб із 
жінкою, діточками попрощатися. Та поки жінку знайшов, поки всю свою сім'ю 
скликав, поки попрощались та наплакалися, та наобнімалися, то вже сонце геть з 
полудня звернуло. 
Врешті прийшлося зайцеві рушати в дорогу. 
Іде бідолаха до ведмежої гаври. Та не думайте, що йде заячим кроком-скоком, що 
біжить вітрові наздогін! Гай, гай! Тепер бідному зайцеві не до скоків. Іде нога 
поза ногу, іде та й постоює, та все рясні сльози витирає, та зітхає так, що аж 
лісом луна йде. Аж ось бачить: серед лісу криниця кам'яна, оцямрована, а внизу 
вода глибока. 
Стає заєць над цямриною, заглядає вниз, а його сльози тільки кап-кап у воду. Та 
й зразу повеселішав і аж підскочив з радості. В його голові з'явилася щаслива 
думка: якби це йому й самому від смерті врятуватися і всіх звірів вибавити від 
цього лютого та безрозумного ведмедя. 
І вже не плачучи і не зітхаючи, а щодуху біжучи, він поспішав до ведмежої гаври. 

Було вже надвечір. Ведмідь весь день сидів у своїй гаврі та ждав, коли-то звірі 
пришлють йому когось на обід. 
Ждав і не міг нікого діждатися. Голод почав йому докучати, і разом з голодом 
почала злість підступати під серце. 
— Що ж це? — ревів ведмідь, — Що вони собі думають? Чи забули про мене, чи, 
може, їм здається, що одною вороною я маю бути два дні ситий? О, прокляті звірі! 
Коли мені зараз не прийде від них страва, то клянуся буком і берестом, що завтра 
скоро світ рушу до лісу і повидушую все, що в ньому є живого! І одного хвоста не 
лишу!.. 
Та минала хвиля за хвилею, година за годиною, а страва не йшла. 
Надвечір вже ведмідь не знав, що з собою зробити з голоду й лютості. 
В такому настрою застав його заєць. 
— Га, ти, помано, ти, хлистику, ти, гусяче повітря, — кричав на нього ведмідь.— 
Що ти собі думаєш, що так пізно приходиш? Та я тебе, такого комара, маю цілий 
день голодний ждати?.. 
Затремтів заєць, почувши ведмежий крик і люті ведмежі слова, та скоро отямився 
і, ставши на задніх лапках перед ведмедем, промовив, як міг, найчемніше: 
— Вельможний пане! Не моя в тому вина, що так пізно приходжу. І звірів не можеш 
винуватити. Сьогодні, в день твоїх іменин, вони, ще вдосвіта зібравшися, послали 
для тебе нас чотирьох, і ми всі вітром пустилися до тебе, щоби ти, вельможний 
паночку, мав сьогодні добрий бал. 
— Ну, і що ж? Чому ж так пізно приходиш і де там тих троє? — запитав ведмідь. 
— Трапилася нам дуже погана пригода, — мовив заєць. — Міркуючи, що в тому лісі 
нема іншого пана, крім тебе, йдемо собі спокійнесенько стежкою; коли із 
кам'яного замку вискочив величезний ведмідь та й до нас: «Стійте!» — кричить. Ми 
стали. «Куди йдете?» Ми розповіли по правді. «Го, го,— крикнув він. — Нічого з 
того не буде! Це мій ліс, і я не дозволю, щоб ви своїм м'ясом годували якогось 
приблуду, що тут не має ніякого права! Ви мої, і я беру вас собі на обід!» 
Почали ми проситися, благати, почали говорити, що нині твої іменини, і дуже 
негарно буде, коли ти в такий день лишишся без обіду. Та де тобі! Ані слухати не 
хоче. «Я тут пан, — кричить, — і я один маю на вас право! І ніхто мені тут не 
сміє втручатися!» І взяв нас усіх чотирьох до свого замку. Ледве-ледве я упросив 
його, щоб хоч мене одного пустив до тебе. Тепер, вельможний пане, сам поміркуй, 
чи ми винні в тому, що ти сьогодні з голоду намлівся і що тобі далі робити. 
Почувши це, ведмідь аж увесь наїжачився. Вся його злість обернулась на того 
нового суперника, що так несподівано став йому на дорозі. 
— Це ще який непотріб непотрібний посмів сюди вдертися! — ревів він, дряпаючи 
землю пазурами. — Гей, зайче, зараз веди мене до нього, нехай його розірву на 
дрібні шматочки! 
— Вельможний пане, — мовив заєць. — Це дуже могучий пан, страшний такий. 
— Що? Ти думаєш, що я буду його боятися? Зараз веди мене до нього, побачимо, хто 
буде дужчий! 
— Вельможний пане, але він живе у кам'яному замку. 
— Е, що там мені його замок! Веди мене до нього, вже я його дістану, хоч би він 
сховався на самий вершок найвищого дерева. 
Попровадив заєць розлюченого ведмедя до криниці та й каже: 
— Велика твоя сила! Бач, твій ворог як тільки побачив, що ти наближаєшся, зараз 
драпнув і сховався до свого замку. 
— Де він? Де він? — кричав ведмідь, оглядаючись навкруги і не бачачи нікого. 
— Ходи сюди і заглянь ось тут! — мовив заєць і підвів ведмедя до криниці. 
Став ведмідь над цямриною, глянув униз — аж там справді ведмідь. 
— Бачиш свого ворога, — мовив заєць, — як заглядає із свого укріплення? 
— Я не я буду, коли його звідти не дістану! — мовив ведмідь і як не рикне з 
цілого ведмежого горла у криницю! 
А з криниці як не відіб'ється його голос вдвоє сильніше, мов з величезної труби! 

— Та так? — скрикнув ведмідь. — Ти мені ще грозиш? Чекай ясе, я тобі покажу! 
Та за цим словом ведмідь бабах до криниці та й там потонув. 
А заєць скочив щодуху до звірів і розповів їм, яким-то способом він змудрував 
ведмедя і вибавив їх усіх від тяжкого нещастя. 
Не треба вам казати, яка радість запанувала в цілому лісі. 
 
