В якому зв'язку стоїть скитська епоха з обома попередніми епохами, трипільською 
й після-трипільською? З цього погляду усатівсько-городська культура II 
тисячоліття перед Різдвом може розглядатися як посередня ланка, переходова 
культура, що опосереднює зв'язки між трипільською культурою ІІІ тисячоліття й 
культурою скитів першої половини І тисячоліття. На прикладі 
усатівсько-городської культури ми простежуємо, як поступово згасає тип культури, 
який був властивий трипіллю, й зароджуються, розвиваються явища, що визначать 
згодом тип і специфічну відмінність скитської культури. З цього погляду і в 
суспільно-господарчому відношенні, і хронологічно усатівсько-городська культура 
становить якнайяскравіший приклад переходового зв'язку. 
Усатівсько-городська культура, супроти трипілля,— культура вершників. Скити — 
теж вершники. Вершництво II тисячоліття було новим явищем в 
суспільно-господарчому житті країни, оскільки трипілля ІІІ тисячоліття було 
суцільно хліборобським, що ж до вершництва скитів з І тисячоліття перед Різдвом, 
то воно, в свою чергу, вже не було таким новим явищем в життьовому укладі 
України. Воно було логічним продовженням в розвитку тих явищ і чинників, які 
зародилися на попередньому етапі. 
Суспільно-господарчий розвиток за скитської доби йшов тією ж лінією, яка виразно 
намітилася вже за попередньої — передскитської — епохи. З цього по гляду поява 
скитів на Україні не є нічим випадковим або несподіваним, історично не 
виправданим. І тим самим і назві скит не доводиться надавати жадного, так би 
мовити, сакрального значення. Це умовна назва. Дефінітивна функція цієї назви, 
як про це говоритимемо далі, дуже відносна. 
Ясно одне: вершництво є приналежністю двох епох, що в історичній послідовності 
заступають одна одну, післятрипільської й скитської. Отже, ми могли б сказати 
так: вершницько-скотарська структура післятрипільської епохи знаходить своє 
завершення в скитській. 
Вершництво післятрипільської епохи ще зв'язано «трипільством» попередньої. В цей 
період воно перебуває лише на перших етапах свого розвитку. Воно робить лише 
перші кроки й перші спроби. Опановує ситуацію воно вже за наступної, скитської, 
доби. 
В цьому відношенні цілком правдиво післятри-пільська епоха є передскитська . 
Усатівсько-город-ський вершник — це є передскит; скитом він стане на наступному 
етапі. В скитстві усатівсько-городський уклад господарства знаходить своє повне 
й завершу-вальне розкриття. 
Заступивши трипільську «культуру на волах», передскитська «культура на коні» 
протягом кількох століть досягає цілковитої зрілості в скитстві як синонімі 
вершництва, виявленого суспільне й всебічно. 
Якщо ми кажемо, що на протязі цих двох епох вершник стає провідною постаттю 
часу, що саме в цей час він витискує хлібороба, одсовує його на другий план, то 
ми маємо на увазі як економіку, так і со-ціяльну структуру країни. Це однаково 
стосується господарчого, суспільного й політично-державного життя країни. 
Вершництво-скотарство в соціяльному аспекті означає завжди виділення економічно 
заможного прошарку, створення окремої верстви багатих власників стад, що 
соціяльно, а не лише господарче протистоять залежним од них хліборобам. 
Виділення прошарка скотарів-багатіїв — це одночасно формування панівної 
верхівки,— моменти, якнайвиразніше між собою пов'язані. 
Процес соціяльної диференціяції, розподілу суспільства на багатіїв-скотарів і 
бідняків-хліборобів, збагачення вершників почався ще в передскитський період. Це 
відзначає, між іншим, проф. В. Щербаківський. У своїй книзі він на стор. 47 
пише: «що вони [носії шнурової кераміки й шліфованих топірців] на Україні, 
завоювавши хліборобів, дуже розбагатіли, це показує один похорон в могилі біля 
міста Майкоп... При покійнику лежали предмети зі срібла й золота та міді, є 
срібні вази, оздоблені образами звірів і навіть ландшафтом Кавказьких гір» 
(стор. 47). 
Процес збагачення й виділення верхівки почався вже в культурі шнурової кераміки, 
але в своєму послідовному розвиткові найвищої своєї точки цей процес досягнув, 
як сказано, за скитів (перша половина останнього тисячоліття перед Різдвом). 
Геродот, грецький письменник, якому ми зобов'язані якнайдокладнішими відомостями 
про скитів, відрізняє скитів-кочівників і скитів-хліборобів. В літературі 
звичайно це повідомлення тлумачать як згадку про два відмінні племена. Ми 
тримаємося іншої думки: справа йде про два соціяльно-господарчі прошарки в межах 
одного народу. Скитську людність розділено на два шари: скотарів-вершників і 
хліборобів, на власників великих стад і безхудобних або з невеликою кількістю 
худоби хліборобів. Власники великих стад кочують зі своїми стадами, переганяючи 
стада з випасеного лугу на місце іншого випасу. Безхудобні, оброблюючи земельні 
ділянки, лишаються на місці. Так скотарі-вершники є кочівники; хлібороби — 
осілі. 
Скотарі-вершники, кочуючи зі своїми стадами, потребують для охорони стад 
озброєних людей; тим-то при кожному стаді у кожного багатого скотаря-вершника є 
збройний загін. 
Скотарі-вершники є разом з тим войовники; в протилежність їм хлібороби не лише 
осілі, але й не войовники, незавойовники; вони — мирні. 
Етнографічні студії скотарських народів Середньої Азії, Туркестану (киргизи, 
касахі, туркмени і т. д.) дають нам яскраву картину архаїчних форм соціяльних 
взаємин, що, склавшись за давнини, лишилися незмінними протягом тисячоліть. 
Зберігшись .до наших днів, вони дозволяють, за аналогією, рекон-струюваги суть 
соціяльних взаємин у скитів, як їх описано в Геродота та інших грецьких 
письменників античного світу. За цими етнографічними даними, в народів Середньої 
Азії виразно відокремлюються два прошарки: з одного боку, баї, власники великих 
стад, багатії, і з другого, джатаки, хлібороби, що мають дуже небагато худоби 
або ж не мають її зовсім . 
Худоба — багатство. Власник великого стада — багатій. Що більше стадо в бая, то 
багатший бай. Отже, скотник—це багатій, як це ми знаємо також і з номенклатури, 
вживаної в мові наших давніх літописних предків. 
Українська жива мова виразно зберегла сліди цієї первісної, архаїчної тотожности 
багатства й худоби в подвійному значенні слона товар. Товар — це одночасно 
худоба й крам. 
Кожен бай має при собі джигитів, озброєну ватагу, молодь, що охороняє його стадо 
і, при нагоді, нападає на інші стада. Вони, бай і його джигити,— вершники й 
войовники, що з війни й грабіжництва зробили собі професію. Що багатший скотар, 
то більша дружина, яку він має в себе й при собі. Він захищає не територію, а 
стада, не народ, а свою власність. Він воює, але він воює задля грабіжництва. 
Він є басмач. 
Однак, і це не треба забувати, родові зв'язки зберігають свою силу. Над усім 
панує рід і норми родового ладу. Так, справді, стада вже перейшли в приватну 
власність; худоба стала приватною власністю окремого родовича; але тим часом 
щодо землі, то земля, приміром, лишилася в спільній власності роду. Вона 
належить не окремій особі, [а] родовій громаді і розподіляється між членами роду 
однаково. І найбагатший бай, і найбідніший джатак при поділі громадської родової 
землі одержать однаковий пай, пів—чверть десятини. Та з початком весни бай зі 
своїми стадами одкочує, щоб пасти худобу, 'з зимів-ки на джайлау, високогірні 
альпійські луги, а джатак лишиться на місці, при зимівці, щоб обороняти свій 
наділ і обробити, за умовою,— з половини — також і наділ бая. Він, джатак, не 
кочує. У нього немає стільки худоби, щоб кочувати задля неї. Немає в нього й 
коней. Він безкінний і осілий. 
Ці етнографічні матеріяли вносять цілковиту ясність в наше розуміння скитства на 
Україні. Заміна вола конем, розвиток вершництва й великовласниць-кого скотарства 
повинні були призвести до витворення в II—І тисячолітті перед Різдвом на Україні 
в передскитський та скитський періоди тих самих явищ, що їх ми спостерігаємо і в 
інших народів: до виділення багатіїв, як власників великих стад, в окремий 
соціяльний прошарок в межах одного роду; до зосередження багатства в руках цієї 
скотарської верхівки; до витворення войовничого вершництва; до культивування 
війни, але війни не народної і не в ім'я народних цілей, але війни приватної й 
грабіжницької, що найбільше станової, при умові об'єднання кількох баїв для 
ведення спільно військово-грабіжницької акції. 
Поява й розвиток вершництва, набуття скотарем-вершником панівного положення в 
роді повинні були призвести до виразних зрушень в житті цілої країни, викликати, 
породити за передскитської й скитської епохи на Україні нові явища, які були 
невластиві трипіллю з його хліборобством та скотарством, коли стадо складалося з 
волів та корів. 
Хліборобська людність трипілля III тисячоліття перед Різдвом, пов'язана з 
передньоазійським культурним світом, територіяльно консолідується в межах 
Наддніпров'я—Наддунав'я. Це людність замкнених теренів. Територіяльно, 
просторово вона не агресивна. 
Навпаки, вершництво обох наступних епох територіяльно агресивне. За скитської 
епохи ми знаємо про скитів одночасно на Обі в Заураллі і в Семигородді на Дунаї. 

Як і кожна хліборобська формація, трипілля самодостатнє й осіле. Свої 
суспільно-політичні форми воно творить в прямому й безпосередньому зв'язку з 
тереном як об'єктом хліборобської праці. Кількість люд-ности й обсяг праці 
визначають обсяг просторової експансії. Зовсім інакше стоїть справа зі скитами. 
Вершництво стимулює поширення територіяльних меж. Воно розв'язує проблему 
простору в інший спосіб, ніж хліборобство. І справа сходить не лише до різниці 
комунікаційних засобів («на волах» і «на коні») і навіть не до відміни 
господарчих форм (кочове скотарство в його протиставленні хліборобству), а саме 
до того, що скотар, як кіннотник, є в першу чергу грабіжник. 
Отож, з'явившись на Україні за передскитської епохи й розвинувшись за скитської, 
кіннотництво призвело до іншого розв'язання проблеми терену, як трипілля. 
Для скитів скотарів-кіннотників, вершників-грабіжників, рабовласників і 
работорговців, терен не є об'єктом для праці. Він є простором сезоново 
змінюваним для випасу худоби або для їх грабіжницьких наїздів на чужі стада. Що 
більший простір опановують вони своїми наїздами, то більший вони мають з того 
зиск в збройному захопленні здобичу. 
Територіальна розтяглість є сталою ознакою кожного політично-державного 
формування вершників. Саме в цьому факті ми шукатимемо пояснення євра-зійства 
скитів, того, що ми їх знаходимо не лише на Дніпрі, але і на Обі. 
Скитство — імперіялістичне. Державництво скитів—це імперія вершників з центром, 
що знаходиться на Україні, і з безмежно розтяглою територією. 
Вершницька імперія скитів — могутня специфічно «варварська» імперія. Скарби 
Чортомлика, золото Кульоби кажуть про накопичувані багатства. Відстань од Дунаю 
до Обі, від Альп до Алтаю вказує на її теренові простори. Вали, обсяг і висота 
скитських городищ свідчать про міць. 
На Обі ми знаходимо могили. На Полтавщині, Київщині й Поділлі — городища. 
Як зазначалося, городища з'являються на Україні в передскитський період, 
заступаючи відкриті поселення, що були властиві для трипілля . Поселення 
усатівсько-городської культури були селищами городищанського типу. Щодо поселень 
скитів, то вони теж, як сказано, були городищами. 
Шарпинське й розташоване поблизу нього Пастирське городища на Херсонщині біля 
Златополя, Мот-ронинське на Київщині, Більське городище на Полтавщині, 
Немирівське на Поділлі—ось ті поселення, що ми їх зв'язуємо зі скитами в першій 
половині останнього тисячоліття. Як ми зазначали, вони становлять дальший етап в 
процесі розвитку типу поседень, виробленого й запровадженого на Україні в 
післятрнпільський період носіями шнурової кераміки. 
Це могутні споруди. Вони далеко більші й багато величніші за городища 
князівських часів XI—XIII ст. по Різдві, ніж, скажімо, Вишгород під Києвом, 
Городське під Коростишевом, Райки на Берднчівщині, Данилів Холм і Данилів Крилос 
(давній Галич), Плі-снесько під Бродами і т. д. 
Якщо хтось колись напише історію городищ (бургів) на Україні, він ствердить, що 
городища 1) з'являються на Україні в II тисячолітті перед Різдвом в 
післятрипільську епоху, 2) свого найвищого розвитку досягають за скитів і 3) 
знов відновлюють своє існування, як властивий для епохи тип поселень, за 
сло-в'яно-князівських часів. І той історик, який розглядатиме історію України в 
найдавніші періоди як змінне чергування хліборобських і вершницьких епох, що 
послідовно заступали одна одну, відзначить, що городища були сталою ознакою й 
приналежністю саме вершницьких епох. 
Етногенетичні процеси на Україні за скитської епохи'. Що дає нам все вищесказане 
для розв'язання основної проблеми про етногенетичний процес? Геродот, як побіжно 
про це вже згадувалося вище, відрізняв між скитами окремі племена: 
скитів-орачів, скитів-еллінів, царських скитів, згадував про будинів, називав 
неврів, гелонів, гіпербореїв і т. д. 
Цей перелік народів у Геродота — в основному— відповідає тезі про імперію 
скитів. Кожна імперія — конгломерат народів. Етнічно вона множинна; в своїй 
державній акції, як і кожна імперія, вона нівелійова-на. Це відповідає тому, що 
ми вже казали вище, на підставі етнографічних матеріялів, про війни 
скотарів-вершників. Кожен бай, власник великих стад, має своє власне військо. 
Він воює в ім'я власних інтересів. Війна, яку він веде, це його приватна війна. 
В імперії скотарів-вершників войовнпкп-вершники, об'єднуючись між собою і тим 
самим утворюючії немов окремий стан, ведуть свою власну відокремлену групову 
політику, підказану не інтересами спільности, народу або держави, а своєї групи, 
свого стану, своєї верстви. 
Цілком зрозуміло, що ця групова, або станова, політика скотарсько-вершницької 
верхівки скитів повинна була призвести до відповідних зрушень в етнічній природі 
скитів-вершників. 
Досі йдуть суперечки між ученими в питанні про етнічний характер людности 
України за скитської доби. Одні обстоюють тезу про туранство скитів, інші про 
іранство. Проф. В. Щербаківський визначає скитів як «східних азіятів». Щодо нас, 
то ми не вважаємо скитство за східноазійське явище, а за тубільно-українське. 
Скити ніякі не туранці і не іранці. Вони етногенетично—продукт розвитку 
попередньої (піс-лятрипільської, передскитської) епохи, наступний, пізніший етап 
деформації тубільної людности, як вона сформувалася на Україні в 
усатівсько-городському післятрипіллі. 
Коли ми ставимо певну етногенетичну проблему для того або іншого етапу 
історичного життя даного народу або даної країни, ми не вправі виривати дану 
проблему з кола інших проблем, ізолювати її од конкретного змісту історичного 
процесу, розглядуваного в сукупності цілого. 
Що було провідною ознакою, властивою рисою скитської епохи? Виділення заможної 
скотарсько-вершницької верхівки, протиставлення владаря, заможного 
скотаря-вершника, що кочує, випасаючи свої стада, і бідного безхудобного, 
прив'язаного до свого клаптя землі. 
Геродот знає скита-орача і царського (королівського) скита. Орач — скит, як скит 
є царський скит- вершник. В усіх народів вершництво становить окремий становий 
прошарок, шляхту. Так було в давньому Римі, так було в середньовічній Європі, 
однаково в Німеччині, Франції, Еспанії і т. д.; німецький ріттер-райтер, 
лицар—той, що їде на коні, кіннотник, вершник; еспанський кабальєро—кінник, як і 
французький шевальє. Вершник не працює, він не оре; він зневажає працю,— це 
нотує і Геродот в відношенні до скитів. Його справа — війна. 
Сезонові перекочовкн з стадами й войовнича акція привели скита-вершника аж до 
Туркестану, з Дніпра на Об. Жадоба золота, килимів, краму, розкішного й 
вигідного життя вела його, скита, грабіжника й руїнника, в давні культурні 
країни Закавказзя, в Персію, в Іран, Месопотамію. Грабіжницько-войовнича 
експансія скитів була скерована як на Схід, так і на Південний Схід. 
Щоб мати виразне уявлення про теренові простори, охоплеііі акцією скитів, про 
те, якого обсягу досягали наїзди скитів і як далеко вони сягали, досить згадати, 
що в VII ст. перед Різдвом, в 612 р., скити зруйнували Ніневію і що через 100 
років, в 512 р. Дарій Гістасп, цей могутній владар Персії, мусив був вступити в 
змагання зі скитами . Перси воюють «на два фронти»: з греками на заході і зі 
скитами на півночі. Скити так само небезпечні для персів, як і греки, хоч од 
скитів персів відокремлює велика відстань, Чорне море й важкі переходи через 
гори Кавказу. Погроза скитських нападів більша, ніж відстань. 
Туркестан і Ніневія — це периферія. Центр — Україна. На Обі в Заураллі ми 
знаходимо скитські поховання, кургани, але скитські городища ми знаходимо не на 
Обі, а в Придніпров'ї. 
До яких наслідків повинно було призвести це поширення географічних меж акції, 
войовничої й господарчої, скитів з України аж до Туркестану? Цілком зрозуміло, 
що стикнення скитів з туранським світом повинно було призвести до їх повної 
туранізації. Ту-ранізації, однак, не народу як цілости, а лише даної соціяльної 
верхівочної верстви. Так само й перебування скитів в Ірані повинно мати своїм 
наслідком процес іранізації завойовників, царських (королівських) скитів. Так 
добре знаний нам з пізнішої історії України процес втрати верхівкою своєї 
народ-ности. 
Якщо ми порівняємо розміри Данилового Галича 
3 розмірами скитського Більського городища і якщо ми уявимо собі міць і владу 
Данила Галицького, то ми зможемо уявити собі силу й могутність скитів в першій 
половині останнього тисячоліття перед Різдвом. 
Довжина лінії валів Галича становить три, щонайбільше чотири кілометри; тим 
часом Більського городища — 25 км, отже, 6—7 разів більше; якщо при цьому взяти 
до уваги те, що міць Данила як великого князя була замкнена, вона була обмежена 
кордонами сусідньої Польщі й сусідньої Угорщини, а міць скитських владарів 
лишалася незамкненою в жадних кордонах, то ми зможемо якнайкраще збагнути 
пружність тиску скитів в тодішніх світових просторах. 
Центром лишається Україна, скитські городища Полтавщини, Київщини, Поділля. 
Зв'язок з периферією залишається, однак, як би тривкий і сталий не був цей 
зв'язок, одрив периферійного скитства од метрополії не міг не мати місця. 
Периферійне скит-ство, з одного боку, легше втрачало свої етнічні риси, як 
скитство метрополії, центру, а з другого боку, саме воно було каналом, яким 
просякали етнічні чужі елементи на метрополію. 
Периферійне скитство — скотарсько-вершницьке скитство. В своїх кочівках з 
худобою, в своїх воєнних походах і грабіжницьких наїздах воно 
денаціоналізується. В певній своїй частині турапізується, в певній іранізується. 

Як швидко відбувається процес подібної денаціоналізації, втрата своїх етнічних 
рис периферійною верхівкою в її завойовницько-грабіжницьких походах, ми це 
знаємо з прикладу варягів, норманських князів і їх дружин IX—Х ст. Протягом двох 
поколінь вони вже загубили в Києві свої етнічні, варязькі риси, а протягом трьох 
цілковито урвався їх зв'язок з метрополією. Варязтво князів і дружинників 
розплилося без жадного сліду в іншоетнічному середовищі. 
Немає сумніву, скит-орач краще зберіг свою давню етнічну індоєвропейську основу, 
ніж царський скит, кочовий скотар і вершник. Осілий хлібороб менше піддавався 
діянню тих факторів, що позначилися на суспільній верхівці, не лише периферії, 
але й метрополії. Осілий хлібороб був більше етнічно й культурно відпорний, ніж 
населення городищ, куди безпосередньо й прямо приходили впливи з периферії. 
Скит-орач не туранізується і не іранізується. Він повільно еволюціонує протягом 
цих тисячі — півтори тисячі років. Він застійне й кволо зберігає ті риси, які 
тубільна маса населення України набула після катастрофи, що розмежувала трипілля 
од усатівсько-городського післятрипілля. 
Додаймо, що походи в Зауралля або на Іран не зачіпали безпосередньо скитські 
маси, хліборобську людність Наддніпров'я. Це, як зазначалося, були походи не 
народні, а приватно-станові. Скит-орач не був зацікавлений в цих походах. Ні 
безпосередньо, ані опосереднено орач не був зачеплений імперською завойовницькою 
політикою скотарсько-вершницької верхівки скитів. Вона нічого не змінювала в 
його долі. Вона його не збагачувала. 
Походи на Ніневію або Алтай були походами вершників. Він, [орач], не міг взяти в 
них участи, бо він був піший. В жилах його дітей не текла кров бранок, 
захоплених в горах і долинах Алтаю або в містах Ірану. Він не брав участи в 
грабунках вершників. 
Тнм-то, як про це надзвичайно яскраво розповів Геродот, коли перед скитами 
повстала погроза нападу на Україну персів і Дарій, прагнучи помсти, почав 
загрожувати скитам походом на них, хліборобська людність воліла лишитися 
осторонь від цих змагань . 
Ця боротьба не обходила їх. Перси мстили за напади на Іран, що це обходило їх, 
орачів, коли взни ніколи на них не нападали. 
Коли вершники-войовники почали апелювати до мас, закликаючи їх до оборони, 
народи Скитії виразно вказали на чужі, ненародницькі цілі тих воєн, які 
спонукали Дарія рушити зі своїми військами через Бачкани й Дунай в Наддніпров'я. 

Вони, орачі, відповіли так, як відповідає кожен орач: його обходить лише те, що 
торкається його ближчої громади й його близьких царинних одно-сільчанських 
інтересів. Якщо б Дарій, прийшовши на Україну, почав палити й руйнувати їхні 
селища, то лише в такому разі вони повстали б. 
Перед скитством лежало три шляхи, один на Схід, другий на Південний Схід і 
третій на Південний Захід, на Алтай, на Іран і на Балкани, через посередництво 
грецьких колоній, що густою мережею в гирлах великих рік вкрили північне 
узбережжя Чорного моря. Взаємини з Туркестаном або з Іраном було безпосередніми 
взаєминами, з Туреччиною опосередненими, через посередництво, як сказано, цих 
грецьких колоній. 
Скитство — скотарське вершництво України — випробувало всі три тут означені 
шляхи шлях в Азію на Алтай в його зв'язках з монголо-турецьким світом; шлях в 
Закавказзя на Іран в зв'язках з Іранський світом і, нарешті, третій з цих 
згаданих шляхів— шлях зв'язків з Греччиною й Середземноморським культурним 
світом. 
Поборення туранського світу або підкорення йому, втягнення скитства в орбіту або 
турецько-монгольського світу в Азії, або в орбіту іранського світу Передньої 
Азії, або, нарешті, третя можливість: втягнення в орбіту античного світу 
Середземномор'я,— скитство стояло на роздоріжжі. 
Ми знаємо, Україна в першій половині останнього тисячоліття п [еред] Р[іздвом] 
була імперією. Вона підкорила собі простори до Обі; вона опанувала Ні-невію й 
тримала її в своїх руках. Своїм збіжжям вона годувала Середземномор'я. 
Не маємо сумніву, похід Дарія відіграв свою ролю. Він, певне, спалив і знищив 
Шарпино, можливо, навіть Більське. Він знесилив скитство. Зміцнівши, перси 
змогли покласти кінець войовничим походам скитів на їх країну. 
Ми не знаємо, коли і внаслідок яких причин скити України примушені були залишити 
Алтай і Об. Певне, надто багато конкурентів серед скотарів-вершників монголів і 
турків були в них, щоб затримати за собою ці, такі віддалені од України, 
простори пасовищ. 
Коло середини тисячоліття периферія відпадає, скитство концентрується в межах 
метрополії на Над-дніпров'ї. Україна перестає бути імперією скотарів-вершників. 
Геродот знає скитів-еллінів. Звичайно, говорять про окреме плем'я; ми гадаємо, 
що справа йде, з одного боку, про географічну територію, де вплив ел-лінізації 
був найпомітніший (нижнє Наддніпров'я), а з другого, про тих скитів, які 
найбільше піддалися впливу елліністичного світу. Розкопки в Шарпині, 
Пастирському та Інших городищах України дали велику кількість античного посуду 
VI — V ст., зокрема чорнолакового. Такий же автентичний грецький посуд ми 
знаходимо і в курганних похованнях багатих скитів. Виразне свідчення, що побут 
заможних скитів та населення городищ не лишився поза впливом античного світу . 
Спільна боротьба проти персів зблизила греків і скитів. Вона зблизила [їх] 
політичне й господарче. 
Отже, верхівка володіє речами грецького походження, а хліборобські маси? 
Скити-орачі? Як стоїть справа з процесом еллінізації цих останніх на межї 
середини останнього тисячоліття? Чи заторкнув цей рроцес втягнений скитів в 
орбіту античного світу лише експортерів скитського збіжжя, соціяльну верхівку, 
чи він позначився і на широких народних масах? Ма-теріяли з наступної доби, яку 
ми означаємо як античну добу в передісторії України, відповідають на це 
запитання. 

