Хата у серці світитися мусить, 
Погідною бути при всякій погоді. 
Стоять Парфенони солом'яно-русі, 
Синькою вмиті, джерельноводі. 
 
Мами мої чисті в мелодіях кропу, 
В мелодіях гички зеленоросої, 
Призьба тече у вогненну шопу 
З-під вашого пензля з сипучого проса. 
 
В проваллях чекає розсипчаста глина 
Рук ваших чорних, звітрілих, гречаних. 
І мліє палітра на згорблених спинах, 
Розведена потом в мішках десятчаних. 
 
Поорані віком смагляві лиця: 
Горпини і Теклі, Тетяни і Ганни — 
Сар'яни в хустках, 
Ван-Гоги в спідницях, 
Кричевські з порепаними ногами. 
 
Сніпки золотисті загачують греблю, 
Бо хата блакитна текла б в небеса... 
Мамо! Я ваші думи тереблю, 
І крапка в баладі моїй — сльоза. 
 
 
