Дванадцять літ крівавилась земля 
І сціпеніла, ствердла на каміння. 
І застелило спалені поля 
Непокориме покоління.

До перс закляклих, просячи тепла, 
Тулили марно немовлята лиця. 
Проте їм чорне лоно віддала 
Доба жорстока, як вовчиця.

Тепер дощі холодні і вітри, 
Кудлаті хмари, каламутні ріки. 
Але ростуть у присмерку нори 
Брати, суворі і великі.

