Я не знаю — є 
Що ще більш таємне 
Як це співуче слово — 
Океан. 
Скільки людей-героїв 
В твої простори впивалося — 
Скільки надій ламалося 
Крізь туман. 
Скільки народів твоїми водами — 
Крізь піну невірних хвиль — 
Змагалося з бурями й непогодами 
Проклинало могутній 
Штиль. 
Скільки губів безгучно зціпилось 
В бажанні непевних ран 
І проклинало — й благословляло 
В шепоті: 
Океан. 
І я — закоханий — я наче мрію — 
Прагну хвилинами найгостріших стум 
До тебе — в обрій — приходь — зогрію 
І душа повна невиразних 
Ран. 
Що це мені й сьогодні вдарило — 
За колом полярним — барабан? 
Серце в мені клично захмарило — 
Океан — 
Океан! 
 
