ТИША 

Не розірвати цю холодну тишу, 
Вона міцна й похмура, мов граніт, 
Хоч в ній пробив мікроскопічну нішу 
Наш галасливий і бездарний світ. 

І бурі й шторми — то дитячий лепіт, 
То відчайдушний виклик німоті. 
То безнадійний крик у безкінечнім склепі 
І непокірність вічній самоті. 

Зловісна тиша. Холодно і млосно. 
О, чим її, прокляту, розірвать, 
Щоб зашуміло щастя стоголосне 
І не дало нам більше спать?! 

1.IX.1957 

