В розлуці а вами, солов'ї Вкраїни,
Так ниє серце, що аж сміх бере
З самого себе. Хоч воно й старе,
А в рідний край, як в юність давню, лине.
 
Дива Версаля, Лувру красота
Та й Ейфелева башта не поможе.
Воно, звичайно, гостеві негоже
В Парижі думать про свої міста,
 
Про Лохвицю, про Миргород, про Сквиру,
Про Голосіївський веселий гай,—
Булонський ліс, поете, споглядай,
Подібний i до раю, і до виру!
 
Тут люди приязні. Навкруг рясні
Стоять сади, платани і каштани,
Та шелест верб у пам'яті не тане,
Вія ще чутніший тут, на чужині.
 
Ти груди краєш поглядом дитини,
Печеш і мучиш, рідний краю мій,
 
П'яниш, як жоден на землі напій...
Тужу за вами, солов'ї Вкраїни!
 
29 травня і 957 р Париж
