Було колись в одній країні: 
Сумний поет в сумній хатині 
Рядами думи шикував; 
Вони й "рівнялись", мов піхота, 
аж тут співця взяла охота - 
і він їм крила подавав. 

Крилами думоньки тріпочуть, 
Порядку слухати не хочуть, 
Розбили всі шеренги вмить! 
І врозсип те крилате військо 
На життьовеє бойовисько 
З тісної хати в світ летить. 

Одна полинула високо, 
Друга полинула глибоко, 
А третя вже гніздечко в'є: 
Та - мов орлиця, славу кличе, 
А друга чайкою кигиче, 
Або зозулею кує. 

Буйна шукає сходу сонця, 
Лагідна в'ється край віконця, 
Мов ластівка все припада, 
Закохана - співа дівчині, 
Мов соловейко на калині 
Сльозами - співами рида... 

Тим часом люди працьовиті 
Розкинули майстерні сіті, 
Сильця поставили, пастки, 
По кущиках позасідали, 
Принадоньки понакладали 
Та й ну ловить думки-пташки. 

Так люди, думок наловивши, 
По кліточках розсадовивши, 
Їх заходились чепурить: 
Всіх чорнооких побілили, 
А білих трошки почорнили 
І всіх дали позолотить. 

А щоб котра не полетіла, 
Приборкали усім їм крила - 
Тепер буянню їх кінець! 
Ніжки докупи пов'язавши, 
У кошик гарно повкладавши, 
Несуть співцеві на ралець. 

Співець тоді вже не в хатині 
І навіть вже не в домовині, 
А в Вічній Славі пробував 
(Се є така країна гарна, 
Хоч дехто каже - легендарна), 
То ж там поет гостей приймав. 

Бо то ж якраз тієї днини 
Були співцеві роковини - 
Рождення й смерті заразом. 
Віншують гості подарунки, 
Виймають, розв'язавши клунки: 
"Твоїм добром - тобі ж чолом!" 

Пташки тоненько щось пищали 
Та позолотою бряжчали... 
Поет звернувся до гостей: 
"Громадонько моя поштива, 
Де ти набрала сього дива?" 
Він не пізнав своїх дітей! 


