(1863 — 1942)
 
Народилася Ольга Кобилянська 27 листопада 1863р. у містечку Гура-Гумора в 
Південній Буковині в багатодітній сім'ї дрібного урядовця. З дитячих років вона 
знала не тільки українську, а й польську та німецьку мови, якими говорили в її 
родині. Дитинство й юність майбутньої письменниці минули в румунсько-німецьких 
містечках Гура-Гумора, Сучава, Кімполунг. Пізніше вона жила в с. Димка, а з 
1891р. — у Чернівцях.
У Південній Буковині, заселеній переважно німцями й румунами, жили й українці. 
Але українських шкіл чи культурно-освітніх закладів у 60 — 80-ті рр. тут не 
було. Німецька школа не могла дати Кобилянській будь-яких знань з історії 
культури українського народу. Перші літературні твори О. Кобилянської, написані 
німецькою мовою ще без чіткого уявлення, “що значить слово “література”, 
припадають на початок 80-х рр. (“Гортенза, або нарис з життя однієї дівчини”, 
“Доля чи воля?”). Ранні неопубліковані твори Кобилянської (“Гортенза”, “Малюнок 
з народного життя на Буковині”, “Видиво”, “Людина з народу” та ін.) сьогодні 
зберігають переважно пізнавальне значення, відображаючи окремі сцени з життя 
містечкової інтелігенції, людей з народу.
Німецька мова, як і німецька культура, відіграли позитивну роль у житті й 
творчості Кобилянської. Вони, як слушно зауважила Леся Українка, допомогли 
Кобилянській вийти в широкий світ загальнолюдської культури. Але для утвердження 
Кобилянської як української письменниці необхідно було глибоко знати не лише 
українську мову, а й надбання української літератури. Цю істину вона все ясніше 
почала усвідомлювати і з кінця 80-х років наполегливо вивчає культурну спадщину 
свого народу, виявляє дедалі більший інтерес до його життя.
Тоді ж вона бере активну участь у так званому феміністичному русі, який зачепив 
чимало наболілих питань, над якими замислювалися представники передової 
інтелігенції. Ставши у 1894р. однією з ініціаторок створення “Товариства руських 
жінок на Буковині”, Кобилянська обгрунтувала мету цього руху в брошурі “Дещо про 
ідею жіночого руху”. Письменниця порушила питання про тяжке становище жінки 
“середньої верстви”, активно виступила за рівноправність жінки й чоловіка, за її 
право на гідне людини життя.
Ці думки виявилися в ранніх творах письменниці. У деяких з них (“Гортенза”, 
“Вона вийшла заміж” та ін.), змальовуючи духовний світ своїх героїнь, 
письменниця робить наголос на їх пошуках особистого щастя. В “Людині”, а ще 
більше в “Царівні” особисте щастя героїнь Кобилянської більшою чи меншою мірою 
вже пов'язується з соціальними проблемами, активною позицією людини в житті, з 
необхідністю боротися з обставинами, що сковують розвиток її духовних сил.
Продовжуючи проблематику “Людини”, повість “Царівна” (1895) свідчила про 
розширення світобачення письменниці, поглиблення її реалістичної манери, засобів 
психологічного аналізу. Повість має складну творчу історію. Писалась вона і 
доопрацьовувалась тривалий час (1888 — 1893), первісний текст її був німецький, 
пізніший — український. Надрукована повість була в газеті “Буковина” (1895) і 
того ж року вийшла в Чернівцях окремим виданням.
Торкнувшись морально-етичних проблем життя інтелігенції у таких новелах, як 
“Аристократка” (1896), “Impromptu phantasie”, Кобилянська продовжує розробляти 
їх у наступних творах і створює три цілісних образи жінок-інтелігенток в 
оповіданні “Valse melancolique” (1898). Згодом вона повертається до цієї теми в 
повістях “Ніоба” (1905), “Через кладку”, “За ситуаціями” (1913).
Тема інтелігенції проходить через усю творчість Кобилянськоі — від її ранніх 
оповідань та повістей до “Апостола черні”.
Зображення життя села, його соціально-психологічних і морально-етичних проблем 
стало другою провідною лінією творчості Кобилянської. “Щоденники” письменниці 
переконливо свідчать, що в другій половині 80-х рр. вона вже замислюється над 
долею народу, пов'язуючи проникнення в його життя з опануванням соціалістичних 
ідей. В новелі “Жебрачка” (1895) письменниця вперше показує людину з народу, яка 
опинилася без засобів до існування, живе з милостині. У середині 90-х рр. 
письменниця поглиблює знання життя селянства, чому сприяють її тісні контакти з 
мешканцями буковинських сіл, зокрема Димки, що згодом увійде в її творчість 
страшною трагедією-братовбивством (“Земля”).
Глибоко правдиві картини з життя села Кобилянська дала в новелах “Банк 
ру-стикальний”, “На полях”, “У св. Івана”, “Час”, “Некультурна”.
Визначним досягненням української літератури, вагомим внеском письменниці у 
розробку теми землі у світовій літературі є повість Кобилянської “Земля”. 
“Факти, що спонукали мене написати “Землю”, правдиві. Особи майже всі що до 
одної також із життя взяті. Я просто фізично терпіла під з'явиськом тих фактів, 
і коли писала, ох, як хвилями ридала!..” — згадує О. Кобилянська в 
автобіографічному нарисі “Про себе саму”. Саме це дало підстави Франкові назвати 
“Землю” твором, який, крім художньої цінності, “матиме тривале значення ще й як 
документ способу мислення нашого народу в час теперішнього тяжкого лихоліття”.
На початку 900-х рр., розробляючи проблеми, накреслені в ранніх творах, 
письменниця прагне розширити сферу своїх художніх пошуків, звертається до 
абстрактно-символічних тем і образів (“Акорди”, “Хрест”, “Місяць” та ін.), пише 
ряд поезій в прозі, серед яких є майстерні художні мініатюри. Кобилянська друкує 
окремі твори в модерністських журналах “Світ”, “Українська хата”.
Реалістичні й романтичні тенденції творчості Кобилянської своєрідно поєднуються 
в одному з її кращих творів — повісті “В неділю рано зілля копала”, в основі 
якої — мотив романтичної пісні-балади “Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці”, що 
неодноразово опрацьовувався українськими письменниками, зокрема М. Ста-рицьким у 
драмі під однойменною назвою. Повість перекладена багатьма мовами, 
інсценізована, з успіхом йде на сценах театрів нашої країни.
Творчість Кобилянської 20 — 30-х рр., у період, коли Північна Буковина опинилася 
під владою боярської Румунії, проходила в особливо складних і тяжких умовах. 
Українська мова й культура у цьому краї жорстоко переслідувалися, проте й у 
таких умовах Кобилянська налагоджує контакти з українською літературною молоддю 
прогресивного журналу “Промінь” (1921 — 1923), з львівським місячником “Нові 
шляхи”, з харківським видавництвом “Рух”, де протягом 1927 — 1929рр. вийшли її 
“Твори” в дев'яти томах.
У творах Кобилянської періоду першої світової війни та часів боярсько-румунської 
окупації Північної Буковини з'явилися деякі нові мотиви. В оповідання 
письменниці ввійшла тема війни (“Юда”, “Лист засудженого вояка до своєї жінки”, 
“Назустріч долі” (1917), “Зійшов з розуму” (1923) та ін.), що була однією з 
провідних у творчості В. Стефаника, Марка Черемшини, О. Маковея, К. Гриневичевої 
та ін.
У деяких оповіданнях та новелах післявоєнного періоду Кобилянська звернулася до 
відображення тих морально-етичних проблем, що стали предметом художнього аналізу 
в багатьох її творах, написаних у кінці XIX — на початку XX ст. Так, мотиви 
“Землі” знаходять своєрідне продовження і певне поглиблення в 
соціально-побутовому оповіданні “Вовчиха”.
Творчість Кобилянської 20 — 30-х рр підпадає під певний вплив символізму 
(“Сниться”, “Пресвятая богородице, помилуй нас!”). У романі “Апостол черні” 
письменниця певною мірою ідеалізує буковинське духовенство, наділяючи таких 
духовних пастирів, як о. Захарій, багатьма громадянськими й християнськими 
чеснотами.
Виступивши в середині 90-х рр. як українська письменниця з оповіданнями й 
повістями з життя інтелігенції, Кобилянська протягом майже півстоліття створила 
десятки оповідань, нарисів, новел, повістей, критичних і публіцистичних статей, 
перекладів, лишила значне за обсягом листування. Велика частина її творів 
написана німецькою мовою. З них лише деякі були надруковані в періодичних 
виданнях; у 1901р. вони вийшли окремою книжкою під назвою “Kleinrussische 
Novellen”. Окрему ідейно-тематичну групу становлять мемуарні та публіцистичні 
твори Кобилянської, написані в радянський період її діяльності.
Обставинами життя і творчістю Кобилянська глибоко вросла в буковинський грунт. 
Разом з тим вона ніколи не замикалася у вузьких етнографічних рамках і 
охоплювала зором усю Україну. Активна учасниця загальноукраїнського 
літературного процесу, Кобилянська постійно спілкувалася з культурами інших 
народів, зокрема тих, які жили в Австро-Угорській імперії. Завдяки новаторству, 
співзвучності прогресивним тенденціям світової літератури проза Кобилянської в 
її вершинних виявах викликала і викликає значний інтерес не лише в нашій країні, 
а й за її межами. Кращі твори письменниці вийшли у перекладах багатьма мовами, 
зокрема слов'янськими, відіграли й відіграють важливу роль у міжслов'янських 
літературних контактах, піднімаючи міжнародний престиж українського художнього 
слова.
 
 
