«Що п’ять верстов — то й коршомка, 
Нічого й лічити, 
Бо п’ять верстов як проїдеш, 
Треба й відпочити. 

Ото їдуть із ярмарку 
Двоє господарів, 
У каждого віз порядний, 
Воликів по парі. 

Їдуть собі помаленьку, 
Грошенята мають, 
Полягали на соломі — 
Та й думу гадають. 

Далі їден пробудився 
З глибокої думи, 
Повернувся на соломі. 
«Чи спиш,— каже,— куме?» 

«Що говориш?» — другий каже. 
«Чи спиш, я питаю». 
«Та не сплю ще,— каже,— куме, 
Тілько що дрімаю!» 

«Не дрімай же на годину 
Та глянь против неба, 
Скілько б верстов так до неба 
Проїхати треба?» 

«Та бог його святий знає 
І добрії люди… 
Я думаю, що не більше, 
Як п’ять верстов, буде». 

«Гуттю, куме!.. Та се баба 
Тобі набрехала… 
Та якби п’ять верстов було, 
Там коршма б стояла!» 

