ГАЙДАМАКИ


Ґонта в Умані 

Хвалилися гайдамаки, 
на Умань ідучи: 
“Будем драти, пане-брате, 
З китайки онучі”. 

Минають дні, минає літо, 
А Україна, знай, горить; 
По селах голі плачуть діти — 
Батьків немає. Шелестить 
Пожовкле листя по діброві; 
Гуляють хмари; сонце спить; 
Нігде не чуть людської мови; 
Звір тілько виє по селу, 
Гризучи трупи. Не ховали, 
Вовків ляхами годували, 
Аж поки снігом занесло 
Огризки вовчі… 
Не спинила хуртовина 
Пекельної кари: 
Ляхи мерзли, а козаки 
Грілись на пожарі. 
Встала й весна, чорну землю 
Сонну розбудила, 
Уквітчала її рястом, 
Барвінком укрила; 
І на полі жайворонок, 
Соловейко в гаї 
Землю, убрану весною, 
Вранці зустрічають 
Рай, та й годі! А для кого? 
Для людей. А люде? 
Не хотять на його й глянуть, 
А глянуть — огудять. 
Треба кров'ю домальовать, 
Освітить пожаром; 
Сонця мало, рясту мало, 
І багато хмари. 
Пекла мало!.. Люде, люде! 
Коли-то з вас буде 
Того добра, що маєте? 
Чудні, чудні люде! 
Не спинила весна крові, 
Ні злості людської. 
Тяжко глянуть; а згадаєм — 
Так було і в Трої. 
Так і буде. 
Гайдамаки 
Гуляють, карають; 
Де проїдуть — земля горить, 
Кров'ю підпливає. 
Придбав Максим собі сина 
На всю Україну. 
Хоч не рідний син Ярема, 
А щира дитина. 
Максим ріже, а Ярема 
Не ріже — лютує: 
З ножем в руках, на пожарах 
І днює й ночує. 
Не милує, не минає 
Нігде ні одного: 
За титаря ляхам платить, 
За батька святого, 
За Оксану… та й зомліє, 
Згадавши Оксану. 
А Залізняк: “Гуляй, сину, 
Поки доля встане! 
Погуляєм!” 
Погуляли 
Купою на купі 
Од Києва до Умані 
Лягли ляхи трупом. 
Як та хмара, гайдамаки 
Умань обступили 
Опівночі; до схід сонця 
Умань затопили; 
Затопили, закричали: 
“Карай ляха знову!” 
Покотились по базару 
Кінні narodowi; 
Покотились малі діти 
І каліки хворі. 
Ґвалт і галас. На базарі, 
Як посеред моря 
Кровавого, стоїть Ґонта 
З Максимом завзятим. 
Кричать удвох: “Добре, діти! 
Отак їх, проклятих!” 
Аж ось ведуть гайдамаки 
Ксьондза-єзуїта 
І двох хлопців. “Ґонто, Ґонто! 
Оце твої діти. 
Ти нас ріжеш — заріж і їх: 
Вони католики. 
Чого ж ти став? чом не ріжеш? 
Поки невеликі, 
Заріж і їх, бо виростуть, 
То тебе заріжуть…” 
“Убийте пса! а собачат 
Своєю заріжу. 
Клич громаду. Признавайтесь, 
Що ви католики!” 
“Католики… бо нас мати…” 
“Боже мій великий! 
Мовчіть, мовчіть! знаю, знаю!” 
Зібралась громада. 
“Мої діти католики… 
Щоб не було зради, 
Щоб не було поговору, 
Панове громадо! 
Я присягав, брав свячений 
Різать католика. 
Сини мої, сини мої! 
Чом ви не великі? 
Чом ви ляха не ріжете?..” 
“Будем різать, тату!” 
“Не будете! не будете! 
Будь проклята мати, 
Та проклята католичка, 
Що вас породила! 
Чом вона вас до схід сонця 
Була не втопила? 
Менше б гріха: ви б умерли 
Не католиками; 
А сьогодні, сини мої, 
Горе мені з вами! 
Поцілуйте мене, діти, 
Бо не я вбиваю, 
А присяга”. Махнув ножем — 
І дітей немає! 
Попадали зарізані. 
“Тату! — белькотали,— 
Тату, тату… ми не ляхи! 
Ми…” — та й замовчали. 
“Поховать хіба?” 
“Не треба! 
Вони католики. 
Сини мої, сини мої! 
Чом ви не великі? 
Чом ворога не різали? 
Чом матір не вбили, 
Ту прокляту католичку, 
Що вас породила?.. 
Ходім, брате!” 
Взяв Максима, 
Пішли вздовж базару 
І обидва закричали: 
“Кари ляхам, кари!” 
І карали: страшно, страшно 
Умань запалала. 
Ні в будинку, ні в костьолі, 
Нігде не осталось, 
Всі полягли. Того лиха 
Не було ніколи, 
Що в Умані робилося. 
Базиліан школу", 
Де учились Ґонти діти, 
Сам Ґонта руйнує: 
“Ти поїла моїх діток! — 
Гукає, лютує.— 
Ти поїла невеликих, 
Добру не навчила!.. 
Валіть стіни!” 
Гайдамаки 
Стіни розвалили,— 
Розвалили, об каміння 
Ксьондзів розбивали, 
А школярів у криниці 
Живих поховали. 
До самої ночі ляхів мордували; 
Душі не осталось. А Ґонта кричить: 
“Де ви, людоїди? де ви поховались? 
З'їли моїх діток,— тяжко мені жить! 
Тяжко мені плакать! ні з ким говорить! 
Сини мої любі, мої чорноброві! 
Де ви поховались? Крові мені, крові! 
Шляхетської крові, бо хочеться пить, 
Хочеться дивитись, як вона чорніє, 
Хочеться напитись… Чом вітер не віє, 
Ляхів не навіє?.. Тяжко мені жить! 
Тяжко мені плакать! Праведнії зорі! 
Сховайтесь за хмару: я вас не займав, 
Я дітей зарізав!.. Горе мені, горе! 
Де я прихилюся?” 
Так Ґонта кричав, 
По Умані бігав. А серед базару, 
В крові, гайдамаки ставили столи; 
Де що запопали, страви нанесли 
І сіли вечерять. Остатняя кара, 
Остатня вечеря! 
“Гуляйте, сини! 
Пийте, поки п'ється, бийте, поки б'ється! — 
Залізняк гукає,— Ану, навісний, 
Ушквар нам що-небудь, нехай земля гнеться, 
Нехай погуляють мої козаки!” 
І кобзар ушкварив: 

“А мій батько орандар, 
Чоботар; 
Моя мати пряха 
Та сваха; 
Брати мої, соколи, 
Привели 
І корову із діброви, 
І намиста нанесли. 
А я собі Христя 
В намисті, 
А на лиштві листя 
Та листя, 
І чоботи, і підкови. 
Вийду вранці до корови, 
Я корову напою, 
Подою, 
З парубками постою, 
Постою”. 

“Ой гоп по вечері, 
Замикайте, діти, двері, 
А ти, стара, не журись 
Та до мене пригорнись!” 

Всі гуляють. А де ж Ґонта? 
Чом він не гуляє? 
Чому не п'є з козаками? 
Чому не співає? 
Нема його; тепер йому, 
Мабуть, не до неї, 
Не до співи. 
А хто такий 
У чорній киреї 
Через базар переходить? 
Став; розрива купу 
Ляхів мертвих: шука когось. 
Нагнувся, два трупи 
Невеликих взяв на плечі 
І, позад базару, 
Через мертвих переступа, 
Криється в пожарі 
За костьолом. Хто ж це такий? 
Ґонта, горем битий, 
Несе дітей поховати, 
Землею накрити, 
Щоб козацьке мале тіло 
Собаки не їли. 
І темними улицями, 
Де менше горіло, 
Поніс Ґонта дітей своїх, 
Щоб ніхто не бачив, 
Де він синів поховає 
І як Ґонта плаче. 
Виніс в поле, геть од шляху, 
Свячений виймає 
І свяченим копа яму. 
А Умань палає, 
Світить Ґонті до роботи 
І на дітей світить. 
Неначе сплять одягнені. 
Чого ж страшні діти? 
Чого Ґонта ніби краде 
Або скарб ховає? 
Аж труситься. Із Умані 
Де-де чуть — гукають 
Товариші-гайдамаки; 
Ґонта мов не чує, 
Синам хату серед степу 
Глибоку будує. 
Та й збудував. Бере синів, 
Кладе в темну хату 
Й не дивиться, ніби чує: 
“Ми не ляхи, тату!” 
Поклав обох; із кишені 
Китайку виймає; 
Поцілував мертвих в очі, 
Хрестить, накриває 
Червоною китайкою 
Голови козачі. 
Розкрив, ще раз подивився… 
Тяжко-важко плаче: 
“Сини мої, сини мої! 
На ту Україну 
Дивітеся: ви за неї 
Й я за неї гину. 
А хто мене поховає? 
На чужому полі 
Хто заплаче надо мною? 
Доле моя, доле! 
Доле моя нещаслива! 
Що ти наробила? 
Нащо мені дітей дала? 
Чом мене не вбила? 
Нехай вони б поховали, 
А то я ховаю”. 
Поцілував, перехрестив, 
Покрив, засипає: 
“Спочивайте, сини мої, 
В глибокій оселі! 
Сука мати не придбала 
Нової постелі. 
Без васильків і без рути 
Спочивайте, діти, 
Та благайте, просіть бога, 
Нехай на сім світі 
Мене за вас покарає, 
За гріх сей великий. 
Просіть, сини! я прощаю, 
Що ви католики”. 
Зрівняв землю, покрив дерном, 
Щоб ніхто не бачив, 
Де полягли Ґонти діти, 
Голови козачі. 
“Спочивайте, виглядайте, 
Я швидко прибуду. 
Укоротив я вам віку, 
І мені те буде. 
І мене вб'ють… коли б швидче! 
Та хто поховає? 
Гайдамаки!.. Піду ще раз. 
Ще раз погуляю!..” 
Пішов Ґонта похилившись; 
Іде, спотикнеться. 
Пожар світить; Ґонта гляне, 
Гляне — усміхнеться. 
Страшно, страшно усміхався, 
На степ оглядався. 
Утер очі… тілько мріє 
В диму, та й сховався.
