ГОРОДЧИК ДО БОГА РИДАВ

Городчик до бога ридав: сонечка, ой сонечка! 

Біла рожа підіймила квіт та й запросила сонечка. 

Ще просьби не доказала, а вже похилила жмит цвіту понад жовте листя. 

Каже вона: 

«Ще-м на цім світі не набулася. Я ще біла, як сніг, біленька, та й вже усихати?! 

Краями квіт мій застиває. Мороз в душу лізе, у середній листочок найменший, що ще жовтавий. 

В полуднє приходиш, сонце. Збавляєш мене від смерті. Не приходи вже. Най зів'яну разом з найменшим листочком жовтавим. 

Бо зорі вночі з мене насміхаються. Мигають очима, як царівни на просту дівчину. 

Або приходи до мене зранку та будь до вечора. Найко я розцвітуся. Я зорі перейду і людей вітати буду білою рожею». 

Сонечко схилило з полудня, і рожа похилила голову, як маленька дитина. 

Стрімголов звисала та шептала: сонечка, ой сонечка! 

