Вода десь точить білий камінь, 
кує зозуля у гаю. 
Де б я не був, а все ж думками 
лечу в Донеччину свою. 
 
Лечу, неначе та лелека, 
дивлюся радісно кругом 
і шахту згадую далеку, 
де працював я юнаком. 
 
Дінця солодкі, ясні води, 
посьолка рідного огні 
і той садок біля заводу, 
де ми гуляли в давні дні. 
 
Де ми любили і зростали 
в країні споминів моїх, 
у дзвоні вічному металу, 
в цехах широких заводських 
 
Там ще густіш над гаєм дими, 
і дні садами розцвіли. 
Копри із зорями ясними 
нові копальні підвели. 
 
Нові гудки пісні заводять, 
як знак і щастя, і надій, 
де за Дінцем встають заводи 
в могутній величі своїй. 
 
Шумлять сади над берегами
Вмаєї юності краю.
Де б я не був, а все ж думками
лечу в Донеччину свою.
1951 
