<i>Авторство цьогу твору недоведене (DUBIA)</i>

*** 

Нудно мені, тяжко – що маю робити? 
Молитися богу? Так думка не та! 
Не рад би єй-богу, не рад би журитись, 
Та лихо спіткало, а я сирота. 
Нема кому в світі порадоньки дати, 
Нема з ким прокляту журбу поділить, 
Ніхто не пригорне, як рідная мати, 
Ніхто не спитає: “Що в тебе болить?” 
Зелена діброва – та що мені з того, 
Що вона зелена в чужому краю!.. 
Цураються люди мене, як чужого, 
А чи привітають – жалю завдають! 
Вони п’ють, гуляють, у них доля дбає, 
А в мене немає – сміються мені: 
“Чи бачиш, меж нами ледащо гуляє!” 
Ледащо?..А за що!.. Що на чужині! 
Гуляйте, глузуйте – ваша доля мати, 
А мені меж вами немає де стать. 
Я в сірій свитині, ви пани багаті, 
Не смійтеся ж з мене, що я сирота! 
Прибуде година, коли не загину – 
Меж вами, панами, недоля моя, – 
Полину, побачу свою Україну: 
То ненька рідненька, то сестри стоять – 
В степу при дорозі – високі могили… 
Отам моя доля, там світ божий милий! 

[1837]
