Я блукав містом своєї юності, 
марно відшукуючи в нових кварталах 
вчорашні споруди, сквери, стежки, 
знайому ліпку на фронтонах будинків — 
географія втрачена. 
Місто покращало й виросло, 
з'явились нові бульвари, готелі, вулиці, 
пам'ятники, стадіони, дерева, 
тільки жодного знайомого обличчя в натовпі, 
жодного обличчя, 
котре б нагадало тобі 
згублену молодість. 
Сподівався зустріти бодай себе 
отут, де струменіє фонтан, 
лямований штучним мармуром. 
Марно. 
Нема. 
Пропалий безвісті. 
Знялися в небо легкі висотні будинки, 
а ти біля них — маленький-маленький. 
Не розгледіти самому, 
не те що зустрічним. 
Зупинивши таксі, 
якийсь шофер підійшов до фонтана, 
що оприскував незнайому гінку топольку, 
вимив руки, 
потім витягши носовичка, 
старанно витер долоні, 
сів за стерно й помчав, 
знявши легеньку куряву. 
Дивлячись йому вслід, 
я вперше збагнув: життя — не вдалося. 


