Як ми вже згадували вище, в історії України давніх часів за античної доби ми 
відрізняємо два періоди: перший, давніший, з V — IV ст. перед Різдвом, про який 
уже була мова, і другий, наступний, який ми датуємо І—V століттям по Різдві, що 
становить собою дальший і вищий стан розвитку матеріяльної культури попереднього 
періоду . 
До останнього часу в археологічній науці було відомо лише 5—7 пам'яток з цього 
періоду (Черня-хівський могильник, розкопаний В. Хвойкою на Середньому 
Наддніпров'ї, на південь од Києва поблизу Трипілля: могильник в с. Маслово на 
півдні Черкащини та інші). 
Відсутність виразних відомостей про населення України в цей період у античних 
письменників, з одного боку, незначна кількість археологічних пам'яток, з 
другого, спричинювались до того, що в історії давньої України утворювалася 
величезна лакуна. Цілий історичний період випадав з-під уваги дослідників, бо що 
можна було сказати про людність басейнів Дніпра, Донця, Дністра й Буга, яка не 
була названа в античних джерелах? Звістки про скитів обривалися десь коло II—1 
ст. перед Різдвом. Відомості про сарматів не мали жадного відношення до 
Середнього Наддніпров'я, а звістки про слов'ян з'являлися, властиво, лише в V — 
VI ст. по Різдві. 
Обмаль відомих археологічних пам'яток давала привід до цілком невірних 
висновків. Археолог В. Хвойка копав переважно на Правобережжі, в районі Трипілля 
— Канева. З цієї, по суті справи, цілком випадкової обставини робили висновок, 
нібито саме Правобережжя, район Трипілля — Канева, був основним осідком 
тодішньої людности, місцем виключного розпросторення культури черняхівського 
типу, а вся інша величезна територія України між Дніпром і Доном лишилася 
незаселеною. 
Залюдненість України в цей період бралася під сумнів. Недостатня дослідженість 
України за наших часів в археологічному відношенні проектувалася в минуле, як 
властива ознака давнини. Тубільне населення країни оберталося в фікцію. 
Україна здавалась пустелею. Позбавлену населення країну історики трактували як 
місце тимчасового перебування народів, що рухались з півночі на південь, з 
Балтики в Причорномор'я або зі Сходу на Захід, з Середньої Азії на Балкани,— 
здобуток випадкових пересельців, які тут довго не затримувались і на шляхах 
своїх переселень пам'яткою свого тимчасового перебування на території України 
лишали окремі могили своїх померлих співплеменників. 
Такою уявлялася Україна перших століть нашої ери, колосальний лісостеповий, 
ніким не залюднений простір, величезна пустеля, теренова порожнеча, з де-не-де 
розкиданими місцями осель племен, що пе-ремандровували7. 
Зрештою, така картина, як вона малювалась в уявленні істориків, була лише 
слушним коментарем до незначної кількости пам'яток, згадуваних в археологічній 
літературі. Що більше можна було сказати про Україну І—V ст. по Різдві, коли на 
всій її території можна було нарахувати лише 5—7 точок культурних пам'яток з 
цього часу?... 
Історики оперували уривчастими даними майже відсутніх, в кожнім разі недостатніх 
письмових джерел. Археологія не додавала до цього майже нічого. Тим-то 
дослідникам доводилося обходити мовчанкою добу, про яку вони не мали нічого 
сказати. 
Так і будувався виклад: замість того, щоб говорити про Наддніпров'я, про 
територію між Дністром І Донцем, говорили про периферію, прикордонні смуги, про 
перехрещення світових шляхів. Не про осілу людність, а про етнічні міграції. Про 
перших ми не знаємо нічого, навіть назви; якщо ж. ми щось і знаємо, то саме про 
тих, що пересолювались: сармати, алани, бастарни, готи, гуни і т. д. Виклад 
зосереджувався на теренах, народах, подіях Чорномор'я: Боспор і Боспорське 
царство, Танаід, Херсонес, Олівія , Рим, окупація Римом античних міст північного 
Надчорномор'я , поява готів, боротьба готів з Римом, походи аланів і розгром 
гунами готів. Повертаючись до Середнього Подніпров'я, історики починали говорити 
вже про антів і слов'ян , про факти, знані з візантійських письменників V — VI 
ст. Ціла доба випадає цілком. 
Кодифікація археологічних пам'яток , робота над вивченням фондів, накопичених в 
музеях, дозволила грунтовно змінити наші уявлення про цей період, внести в науку 
новий, досі не знаний матеріял і створити міцну джерелознавчу базу для 
відтворення повноцінної картини минулого життя на Україні в І — V ст. по Різдві. 

Могильники типу Черняхова були не поодиноким, а суцільним явищем на Україні. 
Замість 5—7 пам'яток ми мали змогу нарахувати їх більше 200, хоч і це тільки 
попередня цифра ще незавершених досліджень. 
Культура черняхівського типу не становить винятку для якої-небудь одної 
місцевости України. Вона такою ж мірою властива для Середнього Наддніпров'я, як 
і для нижнього Дніпра, для Правобережжя, як і для Лівобережжя, Пересічнянський 
могильник коло Харкова не менш типовий для цієї території басейну Донця, як і 
Черняхів на Середньому Дніпрі для Київщини. 
В найкраще обслідуваних районах, приміром, коло Трипілля, відсталь між окремими 
кунетами не перевищує 3—5 кілометрів. Те саме можна сказати і про Наддніпров'я в 
порожистій його смузі між Дніпропетровськом та Запоріжжям. 
Якщо за попереднього періоду Середнє Подніпров'я було вже досить залюднене і 
окремі поселення траплялися на відсталь 5—7 км, то на даному етапі кількість 
поселень збільшується майже вдвічі. Адже ж, як сказано, на окремі точки з 
культурою черняхів-ського типу ми натрапляємо на відстані, що не перевищує 3—5 
км . 
Беручи до уваги густоту заселення території в місцях найкраще обслідуваних та 
суцільність роз-просторення пам'яток з культурою черняхівського типу, ми 
матимемо всі підстави припустити, що населення України в цей період повинно було 
досягати кількох мільйонів. 
Дуже характерно, що в цей період формується тереновий простір України саме в тих 
межах, що згодом визначать етнографічні межі України. Адже ж пам'ятки 
черняхівського типу простяглися суцільною масою на всій території сучасної 
України, від верхів'їв Дністра й Бога до Дінця і від Десни до узбережжя Чорного 
моря . Іншими словами, формування етнографічної території українського народу в 
знаних нам нині межах сталося в другий період античної доби,— факт надзвичайної 
ваги, який ми маємо змогу відзначити тут вперше. 
«Трипільці» жили в відкритих поселеннях на плато; «шнуровики» почали селитися на 
прибережних місцях в городищах-бургах. 
Городища були типовою ознакою скитської доби. Це значило, що процес 
містотворення й відокремлення міста від села досить виразно виявився за 
скитських часів. 
Що характерно для скитської доби? Розташування 
поселень в лісовій і лісостеповій смузі Наддніпров'я на невисоких відкритих 
місцях, відсутність в цій смузі городищ,— принаймні досі їх ми не знаємо,— все 
це показує, що в даний період умови життя значно змінилися на Україні в 
порівнянні зі скитською й пе-редскитською добою. Відпала потреба в укріплених 
городищах. Суспільні взаємини, міжплемінні стосунки, зовнішня ситуація на даному 
відтинкові часу не примушувала місцевий люд вибирати для своїх поселень високі 
відрубно розташовані берегові маси-кручі зі стрімчастими схилами, зміцнювати ці 
місця, насипати вали, копати рови, робити муровані вежі й стіни. 
Навіть зовсім дрібні громади, як це показують Писаревиця або Ставище поблизу 
Трипілля, почували себе в цілковитій безпеці, селячись на відлогих пагорбках, 
відкритих і приступних з усіх боків. 
Інвентар поховань вказує нам на те саме, на що вказує й тип селищ. Як серед 
селищних пунктів на Середньому Наддніпров'ї немає укріплених поселень, городищ, 
селищ воєнізованого типу, бургів, так і в інвентарі поховань Черняхівського, 
Маслівського та інших могильників ми не натрапляємо на жадне чоловіче поховання, 
яке дало б нам залишки меча або якоїсь іншої зброї. Це значило б, небіжчика не 
розглядали як вояка в потойбічному житті. В могилу йому клали прикраси, гроші, 
його збагачували їжею, ставили для нього посуд, разом з вівцею лишали йому ніж, 
щоб небіжчик міг одрізати собі шматок м'яса, але зброї йому до могили не клали. 
Чи не слід було б зробити звідціля висновок, що військова справа за цієї доби не 
була, супроти попередньої скитської доби, професійною справою окремих осіб? 
Мечів ми не знаходимо в музейних збірках. Про цих не згадується і в літературі. 
Це значить, спеціялізованої військової зброї немає, як немає і окремої 
військово-станової групи . 
Так є на півночі в Київщині, Поліссі, на середньому Дніпрі, в лісовій і в 
лісостеповій смузі. Дещо інше ми спостерігаємо на півдні, в районі нижнього 
Дніпра, в степовій смузі. Як сказано, для лісової смуги характерні поселення 
відкритого типу; супроти того для степової смуги характерні городища-бурги, не 
селища, а міста, оточені міцними стінами й глибокими ровами. Поселення міського 
типу з високими кам'яними вежами, мурованими з місцевого мушлеватого вапняку, 
становлять властиву ознаку Нижнього Наддніпров'я. Такі, приміром, найкраще 
знані: Би-зюкове городище, городок Миколаївка (козацьке) та інші. 
Матеріяльна культура, яку ми знаємо з І — V ст. по Різдві на Україні, має певні 
місцеві варіянти, досить виразні місцеві особливості, але вона позбавлена 
локальної відокремлености тубільного партикуляризму. Це матеріяльна культура, 
яка несе на собі ознаки універсалізму. 
В літературі висловлювались різні погляди з того приводу. Нівелійованість 
культури перших століть по Різдві пояснювали впливами Риму, всесвітнім обсягом 
римської торгівлі, анексіоністівською політикою Римської імперії, прагненням 
Риму до світового панування. Відповідно до цього цей період І—V ст. по Різдві 
означили в літературі як «римську епоху», або «добу римських впливів». 
Я був би проти того, щоб античну добу в історії України означити як добу 
римських впливів, як римську добу. Не слід усього в цій добі відносити виключно 
на рахунок Риму. Не Рим був ініціятором нівеляції, і не він був монопольним 
чинником цього процесу. Не слід ні недооцінювати, ні переоцінювати ролі Риму. Не 
забудьмо другий період античної доби на Україні, безпосередньо пов'язаний з 
першим, попереднТм. Культура черняхівського типу генетично, спадково пов'язана з 
культурою зарубинецького типу, а вже ця остання несе на собі всі ознаки 
нівеляційних впливів Середземноморського культурного світу антично-сти. Там, де 
говорили про Рим, можливо, слід було б говорити про елліністичний світ. 
Ця доба знає кілька варіянтів розв'язання проблеми світової імперії, і римський 
варіянт це тільки один з кількох. Щоправда, римляни діяли систематично й 
послідовно, їх політиці не можна відмовити в цілком певній і однозначній 
цілескерованості. 
Через кожні 60 років державний римський кордон пересувався далі на північ і 
схід. На початку І ст., за часів імп. Августа, римський державний кордон 
наблизився до Дунаю. За Траяна, на поч. II ст., з прилученням до римської 
держави провінції Дакії в 106 р., кордон пройшов по Серету, присунувшись уже до 
Дністра. 
Друге століття — час найдальшої експансії Риму на схід. Ми не знаємо ще 
сьогодні, як далеко на північ од Чорноморського узбережжя простяглася в глибину 
суходолу сфера військової акції римських легіонів. В кожнім разі, ми знаємо, що 
вона охоплює час понад століття. Послідний напис на пошану імп. Филипа з 248 р. 
стверджує, що в цей час, тобто в середині III ст. римський гарнізон ще 
знаходився в Ольвії, хоч, певно, це були вже останні часи його перебування в цій 
місцевості. 
Дати військового просування Риму на схід збігаються з датами римських монетних 
знахідок, а ці останні з датами розвитку торгових взаємин. В грошових скарбах 
Наддніпров'я І ст. трапляються лише поодинокі монети Нерона, дещо більше є вже 
Траянових монет. Основну масу римських монет в скарбах складають монети II ст. 
(Антоніни Пія, Марка Аврелія, Фаустіни, Комоди). З Септиміом Севером, тобто з 
поч. III ст., кількість римських монет у скарбах відразу зменшується . 
Це час, коли від гирла Дунаю і до Рейнської дельти починається війна варварських 
народів Европи проти Риму. Між сторонами, які воюють, не могло бути жадної 
регулярної торгівлі. 
Потрібні ще будуть детальні досліди інвентаря Черняхівського, Маслівського та 
інших могильників, але, гадаю, що вже сьогодні можна ствердити, що ма-теріяльна 
культура черняхівського типу не е продуктом римських впливів, культурою, 
принесеною в варварське середовище римським крамарем і легіонером. Вона виникла 
ще перед римськими часами, незалежно від римських впливів і за цілком інших 
історичних обставин . 
Культура черняхівського типу не могла виникнути на базі торговельних зносин з 
римлянами з тої простої причини, що вона склалася в 
Дунайсько-Дніпровсько-Донській області ще перед тим часом, як римський вплив, 
торгівля й панування стали тут вирішальним чинником. Ця культура в основному 
своєму інвентарному складі мала за собою, принаймні, два століття існування 
перед тим, як римська торгівля й військовий окупаційний режим легіонерів почав 
відчуватись в смузі Дніпровсько-Бузького лиману. Я не заперечую того, що терор 
римського окупанта, що запроваджував тут «пакс романа», міг призвести до 
ґрунтовних змін і глибоко позначитись на становищі місцевої людности, я не 
відкидаю можливости навіть більш-менш суцільної романізації, латинізації 
місцевої людности десь в II — III ст., але це все нічого не змінює в основному 
факті, а саме в тому, що черня-хівська культура, зростаючи своїми коріннями в 
за-рубинецьку, в цей час уже визначила себе в своїх основних елементах. 
Віддамо кесареві все, що належить віддати кесареві, але не треба за рахунок Риму 
відносити те, що сформувалося в Наддніпров'ї незалежно від Риму. 
Культура черняхівського типу—продукт діяння тих нівеляційних тенденцій, які 
виявилися в середині варварського суспільства, почавши діяти ще за попереднього 
періоду. Вони проявилися незалежно від діяння римських впливів ще перед ними і, 
можливо, навіть супроти них. Римляни продовжували те, що вже мало місце ще перед 
їх появою в північному Причорномор'ї, але вони (в II — III ст. по Різдві) внесли 
в свою акцію ті елементи мілітарного гноблення, примусової романізації, чого на 
попередньому етапі, в зносинах з еллінами, слід думати, не було. 
Не можна думати, що політика Риму на Балканах була одна, а в степовій смузі 
північного Причорномор'я вона була іншою. Слід гадати, що в нижній течії 
Дністра, Бугу, Дніпра так само римляни розгорнули величезні роботи по будуванню 
системи оборонних валів (т. зв. Траянів вал), фортець, мурованих кам'яних стін, 
прокладання брукованих -шляхів, що повинні були з'єднувати периферію з 
адміністративними центрами, як це вони робили й по всіх інших місцях. Чоловіків 
гнали ламати каміння, брукувати шляхи, мурувати стіни, працювати в шахтах. Ішло 
інтенсивне рекрутування тубільної людности для служби в римських легіонах Малої 
Азії й північної Африки. Широко розгорнулася торгівля рабами, яких потребувала 
римська промисловість, сільське й домове господарство Італії. Тубільне 
населення, яке наважувалося чинити опір римському пануванню, винищувалося. 
Так було скрізь, де здійснювалося римове панування. Історики, які розробляли 
історію давнього світу, бачили в Римі центр світової історії і не бачили жадної 
історії поза історією Риму. Однак і римське панування мало свої межі: мала межі 
римська могутність; територіяльне розпросторення римлян також мало свої границі. 

В цьому періоді античної доби, який охоплює І — V ст. по Різдві, ми відрізняємо 
кілька етапів: 1) перший, безпосередньо пов'язаний з попереднім, коли римська 
військова й торговельна акція ще не зачепила теренів Наддніпров'я; 2) другий 
етап, коли почали проявлятись процеси, що їх слід віднести на рахунок римлян під 
час їх перебування на півдні Україні в II ст. та десь до середини III ст, ¦, 
нарешті, 3) третій етап, коли діяли процеси, що стали наслідком попередніх. 
Історики й археологи, які не розчленовували цих етапів, а весь період означили 
суцільно як «добу римських впливів», або «цісарську добу», злам ма-теріяльної 
культури на Україні (перехід від Зару-бинців до Черняхова—Маслова) односили не 
до поготиків нової ери і не до І ст. по Різдві, а до середини III ст. Я тримаюсь 
протилежної думки, яку я вже висловив вище: злам матеріяльної культури в 
Середньому Наддніпров'ї, перехід од зарубинецької культури до черняхівської 
стався на першому етапі, ще перед приходом римлян. 
Щоб пояснити появу нових елементів в матеріяль-ній культурі Наддніпров'я в І ст. 
по Різдві, проф. Д. Я. Самоквасов висунув теорію, пов'язавши ці зрушення з 
гіпотетичне припущеною ним етнічною міграцією дако-гетського населення 
Наддунав'я. Згідно з цією теорією дако-гети, населення балканського півострова, 
під тиском римської експансії, внаслідок війн, ведених імп. Траяном, було 
витиснене з Наддунав'я. Воно кидає місце своїх давніх поселень і пересувається в 
Наддніпров'я. На думку проф. Самоквасова, про факт цього переселення свідчать 
римські монетні скарби, яких так багато трапляється в Наддніпров'ї. Населення 
Наддунав'я, тікаючи з Балкан і не маючи можливості врятувати своє майно, 
захопило з собою лише грошові цінності. 
Однак, саме монетні скарби й свідчать проти цієї складної міграціоністської 
комбінації поважного вченого. 
Якщо б, справді, Траянове завоювання Дакії спричинилося до виселення тубільної 
людности з Балкан в Наддніпров'я, то в скарбах на території України переважали б 
монети Траянові та передтраянові, тим часом в скарбах Наддніпров'я ми знаходимо 
в основній масі монети післятраянових часів. Черняхівська культура не є 
дако-гетська; вона не принесена балканськими емігрантами за часів Траяна на 
Україну. 
Існує ще один погляд. Він поширений в західноєвропейській науці і користується 
визнанням не тільки в німецькій науці, але і в польській, і навіть в 
українській. Згідно з цим поглядом, черняхівська кераміка — це готська кераміка. 
Відповідно до відомостей історичних джерел про переселення готів з Прибалтики в 
Причорномор'я, німецькі вчені твердили — про це ми вже згадували,— що Черняхів, 
Маслово і т. д.— це виразні свідчення перебування готів на Україні. 
Мусимо визнати, поки було знано на Україні 5— 7 пам'яток даного типу, і ціла 
Україна уявлялась як лісова й степова пустеля, готська гіпотеза зберігала за 
собою певну частину правдоподібности. Вона здавалась вірогідною, оскільки жадних 
інших пам'яток не було відомо на Україні, а письмові джерела виразно говорили 
про перебування тут готів десь з 215 р., в 266 р. тощо. 
При тому становищі розробки джерел, яке ми маємо на сьогодні, готська гіпотеза 
втрачає всі підстави. Доводиться спитати, як готи, порівнюючи в дуже короткий 
час могли суцільно заселити такий величезний терен, як простір України від 
Дністра до Донця і від морського узбережжя до смуги Десни?.. Хронологічно їх 
поява, за письмовими джерелами, припадає на II — III ст., тим часом приписувана 
їм культура в своєму безпереривному розвиткові вростає в культуру попередніх 
століть. Вона існувала в своїх праосновах органічно й послідовно ще тоді, коли 
готи нікуди з Прибалтики не рухались. 
Кому етнічно не належала б черняхівська культура, в кожнім разі про неї можна 
цілком категорично ствердити, що вона принесеною ззовні культурою не була. 
Готи не могли принести з собою на Україну культури черняхівського типу. Культура 
черняхівського типу стояла на далеко вищому рівні матеріяльного розвитку, ніж та 
культура, що була властива готам, гепідам та іншим германським племенам на їх 
батьківщині, в нижньому Надвислянні. 
Усі три згадані теорії, римська, дако-гетська й готська, шукали пояснення, щоб 
з'ясувати зміни в матеріяльній культурі Наддніпров'я, в зовнішніх чинниках. Тим 
часом ця зміна сталася внаслідок діяння не зовнішніх, а внутрішніх іманентних 
чинників. В І — IV ст. основний масив тубільної людности Наддніпров'я не 
змінювався . 
Зміна культури на Середньому Наддніпров'ї сталась не внаслідок етнічних 
міграцій. Тут мала місце не зміна населення, як твердили дослідники, а перехід 
тубільної людности на вищий ступінь матеріяльного розвитку. 
Цей перехід стався спочатку на Нижньому Наддніпров'ї, а пізніше, з запізненням 
на 100—150 років, на Середньому Наддніпров'ї. Середнє Наддніпров'я в відношенні 
до Нижнього за античної доби було периферією. Культурні центри лежали на Півдні. 

Порожиста смуга Дніпра й нижнє Наддніпров'я дають раніше модерні форми, ніж 
Середнє Наддніп-ров'я. Південь випереджає Північ. На Півночі ще тримаються 
архаїчні зарубинецькі форми, коли вони на Півдні вже зникли. Слід думати, що 
протягом 1-го століття по Різдві Північ навздоганяє в своєму культурному 
розвиткові Південь, і Середнє Наддніп-ров'я в II ст. має вже таку саму 
матеріяльну культуру, як і Нижнє Наддніпров'я. 
I — V ст. по Різдві другий період античної доби — період інтенсивного росту 
хліборобства, високого розвитку тубільного ремесла й значного поширення 
торгівлі. 
Вершництво, яке переважало за скитської доби, остаточно зникає в цей період в 
Наддніпров'ї. Ні Черняхівський, ні Маслівський могильники не дають і найменшого 
натяку на існування в межах даних громад будь-якого вершницького прошарку. 
Вершництву як соціяльному або ж як господарчому явищу немає місця в Наддніпров'ї 
в ці століття. Велико-стадне скотарство відмерло. Хлібороб остільки зміцнів 
економічно й господарче, що на переважній, якщо не виключній, території України 
не лишив достатнього місця для випасу великих стад худоби й табунів коней. В 
країні густо заселеній не було де розгорнутися й поширитися скотарству 
вершників. В міжсіллї паслися невеликі стада хлібороб [ські]. 
На одній з попередніх сторінок я мимохідь вказав на теренові простори, охоплені 
в пі століття поширення матеріяльної культури черняхівського типу. Я відзначив 
також і те, що вони збігаються з теперішніми етнографічними межами українського 
народу. В даному конспекті я хотів би вказати на те, про що була мова 
безпосередньо перед цим, а саме, що мате-ріяльна культура І—У ст. на Україні 
була культурою хліборобської людности. 
Я вже говорив про зміну хліборобських і вершницьких епох в історії Наддніпров'я. 
З цього погляду дуже характерні також і теренові зміни, що сталися протягом 
тисячоліть. 
За античної доби в І — V ст. по Різдві Україна консолідується, як сказано, в тих 
самих територіяль-них межах, що згодом стануть етнографічними межами 
українського народу. 
В епоху трипілля тодішнє хліборобське населення України освоїло приблизно той же 
терен, хоч і дещо в вужчих рямках. В кожнім разі воно виявило тенденцію 
поширюватись в тих же напрямках, не переступаючи, однак, на північ смуги Десни й 
досягаючи на Лівобережжі границь, які на сьогодні архелогічними розкопами ще тим 
часом не устійнені навіть приблизно. Для трипільської доби характерне тяжіння: з 
одного боку, до Анау й Малої Азії, а з другого боку, до Наддунав'я, областей, 
позначених, як і Україна, наявністю культури мальованої кераміки. 
Вершництво, відповідно до своєї прямої функції, за наступної, післятрипільської 
епохи, та особливо за пізнішої, скитської доби, вийшло далеко за кордони 
Дністра—Донця. Як ми вже згадували, вершництво скотарів — копове, воно 
імперіялістичне, призводить до конгломерації народів і до поширення теренових 
меж. Воно не консолідує людність, а, навпаки, розсіює її. «Кавалерійська імперія 
скитів» мала свого часу таку саму розтяглість, як і пізніше подібні інші 
формації, приміром, алани, які деякий час панували на просторі від Межиріччя (за 
Аральським морем) і до Дунаю. 
Хліборобство, опановуючи знов соціяльно-госпо-дарчу ситуацію на Україні за 
античної доби з V— IV ст. перед Різдвом, не тільки повернуло в перші століття по 
Різдві Україну в її передскитські, тринільські теренові межі, але усунуло з 
даної території ту етнічну строкатість, яка була ознакою євразійської Скитії, 
роздяглої в лісостепах од Альп Європи до Обі в Азії. 
Антична епоха не знала яскравих, сказати б, відрубних соціяльних противенств 
скитської доби, бідняка-хлібороба й багатія-скотаря — вершника. Ні 
Пересічнянський могильник на Харківщині, ні Чер-няхівський на Київщині або 
Привільнянський в порожистій смузі Дніпра не дають матеріялів, які дозволили б 
говорити про існування соціяльно й господарче відмінної верхівки. Поховання 
хліборобів майже рівнозначні одне одному. 
Деякі з поховань в Маслові мають замість бронзових фібул золоті. Верхівка, що 
прикрашає себе золотими прикрасами, існує, вона виділялась, але не такою мірою, 
щоб накопичити для себе скарби Куль-Оби або Чортомлика. 
Між верхівкою скитської доби і античної є ґрунтовна різниця, бо ця друга існує 
поруч з своїми спів-племенцями, а не окремо від них. 
Антична доба, усунувши з соціяльно-господарчого життя противенства попередньої, 
уніфікувала людність, однотипізувала населення на території Дністра — Донця — 
Десни — Моря. Територія звузилася, людність сконцентрувалася. Як ми вже сказали, 
ма-теріяльна культура під Харковом однотипна з культурою могильників під Ковелем 
на Волині. 
Концентрація людности, однотипної в своїй мате-ріяльній культурі, однозначної 
соціяльно, процес її господарчої й соціяльної уніфікації на протязі майже 
тисячоліття — все це повинно було позначитися на етногенетичних процесах, які 
почалися в цей час на даній території. 
Протягом цих століть на території від Дністра до Донця і від. Моря до Десни 
витворювався колосальтій людський масив, соціяльно й господарчо однзначний, що 
перебував під безпосереднім впливом античного середземноморського світу. 
Тисячолітня консолідація господарче й соціяльно тотожнього населення на певній 
території є факт і фактор, повз який не може пройти жаден дослідник 
етногенетичних процесів. 
Вершніщтво в післятрнпільську (передскитську) та особливо скитську добу 
розхитало ту етнічну суцільність, яка була властива людності України за часів 
трипілля. Хліборобство античної доби витворило знов нову етнічну одність, на яку 
доводиться вважати, переходячи від праісторії й передісторії ло історії. 
Матеріяльна культура Черняхова, Маслова, Пере-січнянського могильника зникає на 
Україні десь коло середини першого тисячоліття по Різдві. 
З V—VI ст. спочатку візантійські письменники, а тоді арабські джерела починають 
говорити про слов'ян на території України. Слід сказати, що матеріяльна культура 
слов'ян V—IX ст. і наступна культура князівських городищ Х—XIII ст. не тотожні з 
культурою Черняхова або Маслова. Кераміка з Чорної могили в Чернігові, або 
Княжої гори на Росі під Сахнівкою, чи Райків на Гнилопаті під Бердичевом не є 
керамікою Черняхова. 
Антична доба закінчується десь в IV—V ст. І слов'янська починається в V—VI, 
заступаючи першу. Між цими двома добами стався розрив. І цей факт зникнення на 
всьому просторі Наддніпров'я культури черняхівського типу слід вважати за 
вирішальний в історії України першого тисячоліття по Різдві. 
Антична культура на Україні вигибає, її заступає інша, грунтовно відмінна від 
неї. В житті людности Наддніпров'я відбувається злам, приходить криза, стає 
катастрофа, обсяг якої ми можемо уявити собі лише в той спосіб, що цілком чітко 
скажемо собі;культура античної доби й культура слов'янської доби — це культура, 
що різко відрізняється одна від одної. 
Хто винищив тодішню людність України? Гуни, готи, монголи й турки, вершники, що 
йшли з Азії?.. На це важко відповісти сьогодні. В кожнім разі процеси, властиві 
часам великого переселення народів, призвели до занепаду матеріяльної культури 
античної доби і до знищення тієї хліборобської людности, яка заселювала тоді 
територію Наддніпров'я . 
Цілком? На всій території України? Без сліда? Не цілком! На полицях 
Етнографічного музею в Львові можна було побачити чорний посуд своєрідних форм, 
горщики, глеки, кухлі і т. д., прикрашені лискованим графічним зигзаговидним 
орнаментом. Такий самий посуд можна було купити на львівському базарі. Такий 
самий посуд можна було знайти в кожній селянській хаті Галичини й Волині. 
Цей етнографічний селянський посуд Галичини— Волині достоту витворював кольор й 
орнамент кераміки, властивої Черняхову. 
Як слід пояснити це? Пояснення може бути одне: населення, винищене в басейні 
Донця й Дніпра, залишилося невинищеним на території Волині й Галичини, зберігшії 
ту саму культуру, яку плекали наші далекі предки в І—V ст. на всій території 
України. 
Ми маємо всі підстави ствердити: етнографічна культура українського народу своїм 
корінням — історично—вростає в культуру античної доби, матеріяльну культуру 
«черняхівського» типу. 
Селянська миска, однаково знана на Східній і Західній Україні, що так ефектно і 
пишно барвистою плямою вимальовується на миснику, за своїми формами в антична 
миска, що, через посередництво кераміки, поширеної в Наддніпров'ї в І—V ст., 
сходить до посуду, ужиткованого в античних грецьких колоніях. 
Отже, фіксуємо два твердження: перше, етнографічна культура українського народу 
має за своє джерело античну культуру; друге, етнографічна культура українського 
народу існує від перших століть по Різдві. 
Я не хочу цим сказати, що ми знаємо всі переходові ланки між культурою античних 
часів (І— V ст. по Різдві) та сучасною нашою етнографічною культурою 
українського народу. Я не хочу, знов же, сказати цим, що ми достоту знаємо шляхи 
«слов'янського» заселення України в VI—VIII ст., ті складні процеси, що 
спричинилися до витворення українського етносу. Але деякими матеріялами ми 
володіємо, і ці матеріяли не менш яскраві, ніж і ті, про які ми згадували щойно. 
Там же, в тому ж таки Етнографічному музеї м. Львова, зберігалися колекції 
кераміки, здобутої при розкопах в Луцьку. Ця кераміка, датована 15 ст., виявляє 
тотожність з керамікою Черняхова, Маслова, Привільного і т. д. Перед археологами 
стоїть подвійне завдання: з одного боку, з'ясувати попередні ланки, що в'яжуть 
культуру античної доби (І—V ст.) на Волині з культурою слов'янських часів (VI—IX 
ст.), і показати шляхи зворітного руху цієї культури на Україні, датувати який 
сьогодні поки що воліли б утриматись. 
