Слово, чому ти не твердая криця, 
Що серед бою так ясно іскриться? 
Чом ти не гострий, безжалісний меч, 
Той, що здійма вражі голови з плеч?
 
Ти, моя щира, гартована мова, 
Я тебе видобуть з піхви готова, 
Тільки ж ти кров з мого серця проллєш, 
Вражого ж серця клинком не проб'єш...
 
Вигострю, виточу зброю іскристу, 
Скільки достане снаги мені й хисту, 
Потім її почеплю при стіні 
Іншим на втіху, на смуток мені.
 
Слово, моя ти єдиная зброє, 
Ми не повинні загинуть обоє! 
Може, в руках невідомих братів 
Станеш ти кращим мечем на катів.
 
Брязне клинок об залізо кайданів, 
Піде луна по твердинях тиранів, 
Стрінеться з брязкотом інших мечей, 
З гуком нових, не тюремних речей.
 
Месники дужі приймуть мою зброю, 
Кинуться з нею одважно до бою... 
Зброє моя, послужи воякам 
Краще, ніж служиш ти хворим рукам!
 
25/ХІ 1896
 
