Було, роблю що, чи гуляю, 
Чи богу молюся, 
Усе думаю про його 
І чогось боюся. 
Дурна була, молодая,— 
Я все виглядала, 
Чи не шле за рушниками... 
І не сподівалась, 
Що він мене, дурну, дурить. 
А серце боліло, 
Ніби знало, що так буде, 
Сказати не вміло. 
А якби було сказало, 
То я б не любила, 
Може, була б до криниці 
У гай не ходила, 
А то вранці і ввечері 
Ходила, гуляла... 
Доходилась — осталася, 
Навіки осталась 
Дівувати. Тяжко мені 
У матері в хаті 
Старітися. А своєї 
Вже хати не мати! 
А ще й досі, чи роблю що, 
Чи то так гуляю, 
Усе думаю про його, 
І сама не знаю, 
Чого думаю! Чого я 
У той гай ходила? 
І за що його так довго, 
Так тяжко любила! 

[Перша половина 1849, Косарал]
