Колись я із тяжкої туги 
На лаві дубовій лежав, 
Останній карбованець срібний 
В пустії калитці держав. 
Аж тут навинулась дівчина, 
І я свою тугу забув; 
Дівчино, моя ти дівчино, 
Богдай тебе бог не забув! 

І сів я на лаві дубовій, 
І сіла дівчина моя, 
Дівчина мене обійняла, 
Обняв же дівчину і я. 
Їден поцілунок гарячий — 
І я, як від чарів, ожив; 
Дівчино, моя ти дівчино, 
Богдай тебе бог оживив! 

Дівчина мене пригорнула, 
Дівчину і я пригорнув, 
Дівчина на лаві заснула, 
І я коло неї заснув. 
І снилось так мило та любо, 
І я через сон говорив: 
"Дівчино, моя ти дівчино, 
Богдай тебе господь любив!" 

Раненько дівчини не стало, 
І знов я на лаві лежав 
І міцно слабими руками 
Пустую калитку держав. 
Узяла, псявіра, узяла. 
І я собі тихо сказав: 
"Дівчино, моя ти дівчино, 
Богдай тебе дідько узяв!" 

26 сент[ября] 


