Палладін Олександр Володимирович
 
(1885-1972)
 
біохімік
 
Народився в Москві у родині майбутнього академіка Петербурзької Академії наук, 
ботаніка, біохіміка і фізіолога рослин В.І.Палладіна. Закінчив Петербурзький 
університет (1908 р.). Працював у Петербурзі на кафедрі фізіології Жіночого 
педагогічного інституту (1908—1916 рр.), на Вищих жіночих сільськогосподарських 
курсах (1914—1916 рр.), професор Новоолександрійського інституту сільського 
господарства і лісництва (1916—1923 рр.), водночас у 1921—1931 рр. завідував 
кафедрою фізіологічної хімії Харківського медичного інституту. З 1925 р. 
очолював Український біохімічний інститут (з 1932 р. — Інститут біохімії АН 
України), водночас у 1934—1954 рр. завідував кафедрою біохімії Київського 
університету. Основні наукові праці присвячені біохімії нервової системи і 
м’язової діяльності, біохімії вітамінів і живлення. Показав, що одним з 
попередників креатину є аргінін (1916 р.). Вивчив особливості обміну в м’язах 
при роботі, відпочинку і тренуванні, що стало основою теорії фізичної культури. 
Вперше в СРСР почав біохімічні дослідження вітамінів (1919 р.). Виявив зв’язок 
між порушеннями обміну речовин і дефіцитом вітамінів при експериментальному 
скорбуті і поліневриті. Синтезував водорозчинний аналог вітаміну К — вікасол, що 
отримав широке застосування в медичній практиці. Першим почав систематичне 
вивчення біохімії нервової системи. Роботи щодо біохімії нервової системи, 
проведені О.В.Палладіним та його учнями на клітинному, субклітинному та 
суборганоїдному рівнях при різноманітних функціональних і патологічних станах, 
заклали основу функціональної біохімії головного мозку. 
 
Олександру Палладіну, який фактично з ранніх років вважав, що продовжуватиме 
справу свого талановитого батька, пощастило і з вчителями. В університеті ними 
стали видатний фізіолог М.Є.Введенський і великий І.П.Павлов. Обидва не тільки 
допомогли молодому дослідникові визначитися в професії, але й, розпізнавши в 
ньому нахили, правильно визначили майбутні напрямки його досліджень. Після 
завершення підготовки до дослідницької діяльності в лабораторіях Гейдельберга, 
Тюбінгена і Гессена О.В.Палладін швидко досяг визначних наукових результатів. 
Він завжди володів даром визначати шляхи наукового розшифрування проблем. Перша 
з них пов’язана з дослідженням креатину. Серією блискучих експериментів 
О.В.Палладін довів, що утворення креатину відбувається головним чином у м’язах, 
а не в печінці, як стверджували деякі вчені. Це стало темою його магістерської 
дисертації та монографії «Дослідження над утворенням і виділенням креатину у 
тварин» (1916 р.). Креатин виявився перспективним науковим напрямком, і 
О.В.Палладін продовжував розробляти його протягом багатьох років, повертаючись 
до нього на нових методичних рівнях і можливостях біохімічної науки. Дослідження 
креатину підтвердили важливе значення цієї речовини в життєвих процесах і 
сприяли оформленню біохімії м’язової діяльності як самостійного напрямку. В 
1920-ті роки О.В.Палладін узявся за одну з найскладніших галузей науки — 
біохімію нервової діяльності. Тут його дослідження також тривали протягом 
десятиріч. Він встановив біохімічну топографію нервової тканини: особливості 
хімічного складу і біохімічних характеристик морфологічно і функціонально 
відмінних частин центральної та периферичної нервової системи. Було вивчено 
також особливості обміну білків, вуглеводофосфорних сполук і нуклеїнових кислот 
у нервовій тканині при збудженні і гальмуванні і встановлено важливі 
закономірності внутріклітинної локалізації та вікових змін активності ферментних 
систем, що розщеплюють білки. У 1940-ві роки узагальнив матеріал з біохімічної 
статики, тобто за визначенням хімічного складу різних відділів мозку, а також 
дані про динамічну біохімію нервової системи, що включає визначення окремих 
біохімічних реакцій, які відбуваються в нервовій тканині, та про активність 
ферментів, які каталізують ці реакції. Він також сприяв розвиткові біохімії 
нервової системи шляхом вивчення обміну речовин у нервовій тканині при 
різноманітних функціональних станах. О.В.Палладін, як ніхто, розумів 
актуальність патохімічних досліджень і перш за все вивчення біохімії головного 
мозку при патологічних діях на організм. Роботи з патобіохімії нервової системи 
мали безпосередній вихід у практику охорони здоров’я. Ще один важливий напрямок 
наукових досліджень О.В.Палладіна, в якому він досяг значних результатів, — 
біохімія вітамінів та авітамінозів, вплив характеру харчового раціону на обмін 
речовин. Тут, як і в інших сферах його наукових інтересів, яскраво виявилася 
здібність О.В.Палладіна швидко знаходити практичне застосування результатів 
фундаментальних досліджень. У роки Великої Вітчизняної війни на основі досягнень 
біохімії харчування і вітамінів було почато розробку ліків з яскраво вираженою 
гемостатичною дією. Це були препарати типу вітаміну К та його похідних, що 
сприяли припиненню кровотечі та якнайскорішому загоюванню ран. В умовах 
евакуації Інституту біохімії в Уфу при активному сприянні О.В.Палладіна 
Уфимський вітамінний завод у лютому 1942 р. почав випускати вітамін К3. При 
численних позитивних якостях цей препарат мав недолік — погано розчинявся у 
воді, що значно обмежувало його застосування. О.В.Палладін вирішив отримати його 
водорозчинний аналог. У лабораторії Уфимського вітамінного заводу було проведено 
серію успішних експериментів i синтезовано новий водорозчинний аналог вітаміну 
К, названий вікасолом. Випробування вікасолу в клініках і шпиталях Уфи 
підтвердило його лікувальну цінність не лише при авітамінозі, — при пораненнях, 
захворюваннях, пов’язаних з кровотечею, вікасол практично сприяв загоюванню ран. 
Після визволення Києва лабораторія О.В.Палладіна взялася за дослідження дуже 
важливої у дні війни теми — біохімії аліментарної дистрофії. Ця хвороба 
з’явилася у людей через тривале голодування. Для успішного лікування дистрофії 
необхідно було вивчити її біохімію. В тяжких умовах військового часу було 
вивчено азотистий, вуглеводний, мінеральний обмін, склад крові, а також 
активність деяких ферментів. Дослідження показали, що головний момент в 
аліментарній дистрофії — білкове голодування — є причиною неможливості синтезу 
ферментів, що у свою чергу призводить до розладів у процесах обміну речовин. 
Отримані результати мали велике теоретичне і практичне значення. О.В.Палладін — 
засновник ряду актуальних наукових напрямків, що стали основою сучасної біохімії 
і молекулярної біології, теоретичної і практичної медицини. Серед них біохімія 
нервової діяльності (нейрохімія), м’язової діяльності, харчування, зокрема 
біохімія вітамінів, гіпо- та авітамінозних станів, порівняльна й еволюційна, а 
також біохімія спорту. Ці напрямки, що склали базис функціональної біохімії, 
упродовж десятиріч успішно розроблялися і розробляються учнями та послідовниками 
О.В.Палладіна в Україні і в інших державах. Нагромаджений фактичний матеріал, 
виявлені загальнобіологічні закономірності та практичні розробки здобули світове 
визнання. Одне зі свідчень цього — той факт, що О.В.Палладіна протягом 
півстоліття запрошували виступити з програмними доповідями на численних 
міжнародних фізіологічних і біохімічних конгресах і практично на всіх з’їздах 
фізіологів, біохіміків і фармакологів в СРСР. О.В.Палладін — один із засновників 
міжнародного нейрохімічного товариства, товариств фізіологів, біохіміків і 
фармакологів СРСР і України, Харківського медичного товариства, а також 
засновник «Українського біохімічного журналу» і міжнародних журналів «The 
Journal of Neuroscience», «The International Journal of Neuroscience». Понад 
чотири десятиріччя О.В.Палладін вів педагогічну діяльність. Він читав курс 
фізіологічної (біологічної) хімії в Петербурзі на кафедрі фізіології Жіночого 
педагогічного інституту, в Харкові в університеті і медичному інституті, в 
Київському університеті. В 1921 р. організував науково-дослідну кафедру біохімії 
в Харківському медичному інституті, що в 1925 р. була перетворена в Український 
біохі-мічний інститут (зараз — Інститут біохімії ім. О.В.Палладіна). В 1934 р. з 
ініціативи О.В.Палладіна створено кафедру біохімії на біологічному факультеті 
Київського університету, якою він керував упродовж двох десятиріч. У 1924 р. 
видано перший в СРСР «Підручник фізіологічної хімії» О.В.Палладіна, що протягом 
30 років був єдиним, витримав 25 видань дев’ятьма мовами. Наукова школа 
О.В.Палладіна налічує понад 150 докторів і кандидатів наук, що працюють у рiзних 
кiнцях свiту. Багато з них керують науковими напрямками і продовжують на новому 
методичному рівні розробку напрямків і проблем, основи яких заклав у 
1920—1930-ті роки О.В.Палладін.
