Неквапливе дум гортання, 
			некваплива тінь на стінах...
А може, ця мить — остання...
			І смуток закрався знову...
Ви, думи мої осінні, 
			скажіть, не мовчіть настійно,
У чому моє спасіння?.. 
			Шукаю спасіння в слові...

Звертаюся знову й знову 
			до тебе, а ти — в тумані
О, Слово, хистка осново 
			небесного і земного,
Куди ти, чому й навіщо 
			мене за собою маниш,
Думки маячні (чи віщі) 
			кидаєш мені під ноги?..

А я, щоб шукати спокій, 
			роботи роблю ремонтні,
Забув про азартний покер, 
			розлогу згубив дорогу.
О, Слово таке величне, 
			а може, і ти — самотнє?
Та мову про це не личить 
			вести Першослову-Богу...

Слова — то є грізний рокіт 
			в оманливій круговерті.
Що наше життя коротке? — 
			всього лиш танок зі смертю.
А може, і я у сонмі 
			всіх слів тихим словом стану,
Як злине життя (чи сон мій), 
			де вперше усе й востаннє...

Що можу сказати ще я 
			тобі, молодий рибаче?
Я так постарів душею, 
			та тільки кому це треба.
Нікого тепер не кличу, 
			тому що я Слово БАЧИВ,
І зрідка лише курличу, 
			яким же страшним є небо...
2002

