(1895 — 1947)
 
Катря Гриневичева належить до того кола письменників, яке з'явилося на обрії 
української літератури на початку XX ст. Вона формувалася у колі прогресивних, 
демократично настроєних літераторів Західної України, підтримувала дружні 
стосунки з В. Стефаником, Марком Черемшиною, О. Кобилянською, О. Маковеєм, Г. 
Хоткевичем. Найбільше орієнтувалася вона на І. Франка, який перший помітив її 
небуденний письменницький талант і почав друкувати її твори у редагованих ним 
виданнях.
К. Гриневичева (Катерина Василівна Гриневич) народилася 19 листопада 1875р. у 
містечку Винники біля Львова в родині дрібного службовця. Коли дівчинці минуло 
три роки, її батьки переїхали до Кракова. Тут і минули дитячі й шкільні роки, 
тут закінчила польську вчительську семінарію й розпочала писати польською мовою. 
У семінарії було заведено факультативне вивчення української мови для тих 
майбутніх учительок, що мали працювати в Галичині, і К. Гриневичева починає 
вивчати рідну мову. На цей час припадає її зустріч із В. Стефаником, який схилив 
молоду письменницю до української літератури. Після закінчення семінарії 
дев'ятнадцятилітня вчителька повертається до Львова, де й прожила майже усе 
життя. Крім літератури, займалася редакційно-видавничою справою, стала однією з 
активних діячок жіночого руху в Галичині. Останні роки прожила в Німеччині, де й 
померла 25 грудня 1947р.
Перша збірка К. Гриневичевої «Легенди і оповідання» (1906) була популярним 
чтивом, основу книжки становлять оповіді, присвячені тяжкому й безпросвітному 
життю бідарських дітей. Письменниця добре знала дитячу психологію, бачила, за 
яких тяжких умов зростали й виховувалися діти галицької бідноти, тому багато сил 
віддала народному вихованню, формуванню шкільної лектури. У 1910 -- 1912 pp. 
вона редагувала дитячий журнал «Дзвінок» (Львів 1890 — 1914).
Враження, пережиті під час першої світової війни, покладені в основу збірки 
«Непоборні» (1926), яка принесла письменниці широке визнання поряд з творами на 
антивоєнну тему В. Стефаника, М. Черемшини, М. Яцківа, О. Кобилянської, повістю 
О. Турянського «Поза межами болю».
Основою історичних повістей К. Гриневичевої «Шестикрилець» (1935) та «Шоломи в 
сонці» (1928) стали події на Галицько-волинській землі другої половини XII — 
початку XIII ст. Авторка спирається на історичні джерела, а також використовує 
тогочасні праці М. Грушевського, І. Линниченка, М. Кордуби, І. Шараневича, Д. 
Зубрицького. Увага письменниці зосереджується на основних подіях життя князя 
Романа Мстиславича: подорож до Угорщини, одруження з Рюриківною, похід на 
ятвягів, боротьба з великим боярством, укріплення західних кордонів, зміцнення 
зв'язків із півднем, боротьба з половцями, посилення єдності Русі, незгода з 
Рюриком Київським, похід на Польщу і смерть володаря. Повість склав своєрідний 
цикл оповідань, об'єднаних спільним героєм та ідейним пафосом. Письменниця 
творить культ свого героя — людини, воїна, князя, розуміє й виправдовує духовну 
самотність, твердість у боротьбі з боярською опозицією. Романа Мстиславича 
зображено за різних обставин, і скрізь він — розумний політик і дипломат, 
хоробрий воїн, лицар честі й доброти, великий будівничий своєї держави.
Боротьба за спадщину Романа Мстиславича була не менш тривалою і жорстокою, ніж 
та, яку він вів, об'єднуючи і зміцнюючи Галицько-Волинське князівство. Про це 
йдеться у повісті «Шоломи в сонці», яка хронологічно продовжує «Шестикрильця», 
але має вже іншу тональність. Головним героєм твору виступає народ, він дає 
відсіч угорським окупантам Галича, стримує польський натиск на Волинь, розбиває 
Рюрика Київського з його найманцями. Героїчною смертю у цій битві гине і дівчина 
Ясиня, один із найсвітліших жіночих образів К. Гриневичевої.
К. Гриневичева виробила власний стиль письма, її мова дещо архаїзована, як це й 
належить історичному полотну, збагачена давньоруською лексикою, взірцями давньої 
календарно-обрядової поезії. Сучасники докоряли їй за історизм мовлення, 
ускладненість образно-стильової системи. Письменниця дещо відійшла од 
традиційної оповідальності. Її стиль розрахований на емоційне, образне 
сприйняття подій. Можна визнати, що К. Гриневичева свідомо культивує стиль 
літературного бароко з його багатою орнаментикою, вишуканістю й вибагливістю 
вислову, високою поетичною насиченістю образу. Динамічний сюжет її традиційної 
історичної повісті заступають ряди розрізнених величних і барвистих картин. 
Сучасного читача, призвичаєного до ясного й прозорого тексту, можуть вразити 
незвичайні художні засоби письменниці, її примхливі синтаксичні конструкції, 
іноді досить заплутані структури, оригінальний словник. Багатий і розмаїтий 
декоративний реквізит є складовою частиною літературного мислення письменниці.
Повісті К. Гриневичевої вияскравлюють цікаву й напружену сторінку історії нашої 
батьківщини. Письменниця оживила історію, привернула увагу до тих історичних 
осіб та безіменних героїв, які в грізну годину будували свою державність, 
захищали її від ворожих нападів і внутрішніх чвар.
 
 
О. Мишанич
Історія української літератури ХХ ст. — Кн. 2. — К.: Либідь, 1998.
 
