ПЕРВІНКА
 
Микола добігав до райцентру. Околичні вулиці степового райцентру були без хат і 
дерев — купи цегли, та глини, та уламків.
Миколка біг далі.
На перехресті двох таких мертвих вулиць він зупинився;
в який його бік тепер?
Почулася тупотнява, і знизу від ріки висунула голову сіра колона полонених 
німців.
Вели колону наші хлопці, майже хлопчики, з червоними зірками на сірих шапках, у 
куфайках, підперезаних брезентовими поясами.
Німецькі руки тягнулися від утоми аж до землі, а замість облич були самі лише 
очі — від страху.
Але Миколку цікавили не німці. Його цікавили наші. Сухим нервовим поглядом він 
придивлявся до кожного бій- ця в сірій шапці під червоною зіркою, сподіваючись 
зустріти кого треба.
Микола забіг колоні у хвіст, обігнув її і знову побіг під гору, але бажаного 
обличчя не було.
Колона завернула з райцентру в степ, звідки прибіг Миколка, а сам він тим часом, 
зітерши шапкою піт, побіг на хатки і землянки.
Біля однієї з таких хаток-ліплянок Миколка зупинився. Двоє дітей сиділо під 
стіною: дівчинка теребила в решеті кукурудзу, а хлопчик, більшенький, дер ту 
кукурудзу на дертці.
— Здрастуйте! — сказав їм Миколка.
Діти полохливо підняли на Миколку очі, помовчали, а потім дівчинка підхопила 
решето і щезла в ліплянці. Її братик-млинар, крекчучи, поніс за нею і дертку.
На порозі з'явилася жінка. Руки її по лікті були в глині.
— Тьотю, а де тут у вас базар? 
— Хто?
— Базарі
— Я тобі дам базарі Ану, марш звідси! Тільки й див- ляться, аби щось украсти! 
Ото на базар і йдіть, там вас таких тільки й ждуть.
Миколка кинувся тікати.
Перебіг одну вулицю, другу, лапнув себе за груди і став. Став — ні живий ні 
мертвий. Оглянувся туди-сюди: голо і порожньо навкруги, лише німецький танк 
обгорілий.
Миколка вискочив на гусеницю, потім на башту, заглянув у відкритий люк і поліз у 
танк.
Тут він сів і почав діставати з пазухи пачки перев'язаних грошей. Порахувавши 
пачку до пачки,— татова зарплата з фронту, — Мнколка весело зітхнув: двісті 
тисяч, як є, — заховав гроші і вигулькнув із танка.
Вулицею проїжджав віз, запряжений парою ще добрих коней. На возі, накритому 
брезентом, сиділи в брезентових плащах двоє дядьків.
Миколка пропустив дядьків, щоб проїхали далі, потім зіскочив із танка і назирці 
потьопав за ними.
Їхали-бігли недовго: почувся людський гамір, і перед Миколкою відкрився базар.
Миколка обвів його очима і сказав:
— Ого, який великий! — Доторкнувся до пазухи з грішми і полетів униз, на базар,— 
шапка з голови мало не впала.
А на самому базарі так Миколка вже надивився. Білі свинки морські на руках у 
безногого дядька біленькими пнсочками витягують записочки із кошика: даси 
дядькові двадцять рублів, і за ці гроші біла свинка висмикне записочку, а в ній 
написано, що тобі має бути. Розгортаєш і читаєш:
«Вас ожидає казьонний дом. Але все закінчиться благополучно». Що за «казьонний 
дом», Миколка не знає, але добре, що «благополучно».
«Тепер поворожу на корову»,— думає Миколка і дає дядькові ще двадцять. Миколку 
обступають закутані хустинами по самі очі тітки і разом з ним уголос по складах 
читають: «Нет в жізні сщастя».
— Нема, значить, тобі щастя, синочку, та й де воно візьметься при лихій годині,— 
каже якась тітка над вухом, а сама вже шелестить рублями до безногого дядька.
— Ну, раз нема, то нема,— каже Миколка і йде до перукарні, туди, де милять 
милом, точать бритви об паски і щетини під бритвами аж цвірінчать, так щетинам 
голитись не хочеться. І пахне духами, так пахне духами, що і не вилазив би із 
цієї теплої перукарні, а навіть жив би у ній і з ранку до вечора нюхав би цей 
золотий запах духів, якби не корова.
— А тобі чого, малий?
— Дядьку, капніть мені духами за шию, а я вам цілу десятку дам.
— Е, ні, десяткою тут не обійдешся.
— Ну, тоді за двадцятку!
— Спершу покажи, бо таких шелихвостів, як ти, вештається тут до чорта.
Миколка відвертається до стіни, дістає з пазухи червону тридцятку і каже:
— Гляньте, що не брешу.
— Тоді йди сюди, я тобі подушу на всі тридцять. От тут-то вже Миколка й 
злякався: викинув гроші на свинки, викине на духи, а корова?
— Ні, за двадцятку, і край, а десятку давайте здачі.
— Ти дивися якийі Скільки ж це тобі?
— На цю осінь до школи...
— Тоді нагинай голову, і буде тобі за двадцятку. Перукар бере зеленого флакона і 
під регіт дядьків, що під стінами стоять в орденах та медалях, капає холодними 
духами Миколці на шию.
— Може, ще й під носом?
— Але за двадцятку,— швидко відказує Миколка і вже чує під носом райський запах. 
Він тягне його у себе, так що пахне аж у горлі і в серці пахне!
Тепер мерщій купувати корову та бігом додому, щоб мати понюхала, а з нею братик 
і сестричка, щоб знали і вони, які-то духи бувають на світі у перукарні на 
базарі.
Миколка прожогом вискакує з перукарні і стає: базар великий, людей багато, і де 
тих корів продають — невідомо. А тут ще духи розпахтілися, і вітер повіяв — 
пропали духи!
Миколка витягає з кишені вузлик, розв'язує, окрайчик хліба і цибулину кладе до 
кишені назад, а хустинкою міцно перев'язує шию.
Тепер уже, нарешті! Можна було б і запитати, де прода- ють корів, але як ти його 
будеш питати, коли ти малий і коли в тебе за пазухою двісті тисяч грошей — ще 
довідаються та заберуть!
Старців — на кожному кроці: і сліпих, і так покалічених, усяких ворожбитів і 
циган, а таких, що нічого не продають і не купують,— роями ходять по базару, все 
може бути!
Миколка вщулює голову в плечі і, як горобець, впурхує поміж куфайок і шинелей, 
бушлатів, курток, зелених і рудих френчів, піджаків і, видихаючи з-під носа 
майже уже невловимий пахощ духів, сопе в базарній хвилі в сподіванні, що винесе 
вона його туди, куди йому треба, його жовті чуні і мамина куфайка обляпались 
грязюкою по самі вуха.
Нарешті натовп порідшав, і запах духів почав змішуватись із запахом прілої 
соломи. Миколка побачив корів.
Їх було небагато. Вони стояли в дальньому куті базару, де починались будівлі, і 
жували своє останнє винесене на базар сіно.
— Та ось де вони! — прошепотів Миколка і зупинився:
бодай винюхати останні рештки духів, аби не пропадали. Хустинку ж на шиї він 
затягнув ще тугіше і вже хотів було йти до корів, як раптом остовпів: біля 
крайньої корови, що стояла прив'язана до воза, двоє дядьків їли ковбасу.
Спочатку Миколка не повірив, але коли побачив, як один із них, той, що був у 
брезентовому плащі, запихає свого червоного носа у торбину і витягає з торбини 
ще одне кільце ковбаси,— у Миколки потекла під щоками слина, хоча він ніколи 
ковбаси і не їв, він тільки чув ковбасячий запах, коли їхнім селом проходили 
німці, чи італійці, чи хто там проходив іще: хіба їх усіх перелічиш ?
Не стало ні духів, ні корів, ні базару від запаху того кілечка!
Боком-боком Миколка почав обходити дядьків, щоб вийти їм у спину і стати проти 
вітру і так дивитися.
Дядьки ж тим часом не поспішали. Не чути було, про що вони говорили, але 
говорили вони довго, і той ковбасячий дядько у брезентовому плащі висмикував 
із-за халяви батога, цвьохкав ним у повітрі перед носом корови і знову їв 
ковбасу.
«От як виросту,— думав собі Миколка,— буду їсти ковбасу день і ніч, доки не 
наїмся і аж доки ці чуні не зношу, а як і зношу, то все одно, мабуть, не 
наїмся... Але нічого, нічого, не сьогодні-завтра прийде мій батько з війни, то 
все ще може бути, може, він прийде не з торбиною, а з повним мішком ковбаси, і 
медалей у нього буде на грудях дзеленчати більше, ніж у вас двох, узятих разом 
із вашою ковбасою!»
І Миколка вихопив із кишені окрайчик хліба з цибулиною, і не зводячи засльозених 
очей з дядьків, з'їв свій харч як на вогні.
В цю мить увесь базар підняв голови в небо.
Навіть дядьки перестали жуватл і позадирали в небо напхаті ковбасою роти: низько 
над базаром шугонула трійка «яструбків». А за нею ще одна, потім — ще! Вони 
летіли дуже швидко: видно, когось мали виручати, бо фронт був десь недалеко, за 
Синюхою.
Миколка навіть помітив у кабіні льотчика — хлопця у шоломі, Миколці начебто 
здалося, що льотчик махнув йому крилом: мовляв, кому воювати, а кому... а кому 
корову купувати!
Миколка похолов: ось уже скільки часу він заглядає цим брезентовим дядькам у 
їхні ковбасячі роти, будь вони неладні, а корова?! А ще дванадцять кілометрів 
вести її степом додому. А мати ж хвора, не може злізти з печі і думає, де ж це 
він там на базарі і як.
Тим часом йшлося на післяобіддя, базар знелюднів, і ко- рів лишилося іще менше, 
ніж було.
Миколка полічив — чотири корови.
Він підійшов поближче до однієї з них і, начебто нічого й нема, почав наслухати, 
скільки за неї правлять і скільки дають...
Трохи перегодя до корови підійшли якийсь чоловік із жінкою. Чоловік одразу почав 
обмацувати та м'яти коров'яче вим'я, боки, шию.
— І скільки ж дає ваша біленька? — запитав чоловік у власника корови.
— Так як на добру пашу, то до двох відер.
— А скільки ж ви за неї? — поспитала жінка.
— Та так, за чотириста — то можна було б і віддати...
Чотириста тисяч! —  Миколка відчув, як його двісті тисяч за пазухою почали 
холодно ворушитись, як живі...
Лишилося три корови, І Миколка почалапав своїми жовтими чунями до них.
Але ті дві корови були продані, а третя стояла за возами така, що до неї ніхто і 
не підходив. Те, що вона була вся геть-чисто чорненька,— півбіди. Миколці навіть 
сподобалося, що вона вся чорненька і ріжки віночком. Але вона хиталася од вітру 
і світила ребрами, і вим'я під нею було як маленьке яблучко,— ну просто тобі і 
не корова, і не коза. Продавала, корову така сама й тіточка: на ній не було 
навіть куфайки, а лише сірий піджачок з рукавами по лікті та на ногах — одна 
чуня, а друга калоша, прив'язана до ноги кабелем. Ніс її посинів від березневого 
вітру, латана-перелатана хустина стовбурчилась на голові, як шпаківня. Під 
пахвою тіточка тримала віхоть торішньої трави, на лигач і хворостину.
Так вони і трусилися удвох з корівкою на спорожнілому базарі, на сірій землі під 
сірим небом.
Миколка обійшов корівку раз і вдруге і, оглянувшись, чи нема поблизу людей, 
швидко прошепотів:
— Тьотю, а скільки ви за неї просите, і так, щоб оддати? У тіточки текли з очей 
сльози, чи то від вітру, чи хто зна від чого. Не дивлячись на Миколку, дерким 
від застуди голосом вона проговорила:
— Віддаю за сто п'ятдесят...
— А вона хоч доїться?
— Доїться, три стакани дає на день, але при добрій паші...— Аж тепер тіточка 
повернула голову в Миколчин бік — хто ж це її все-таки питає?
Миколка стояв від тіточки по той бік корівки, так що вона Миколки не помітила і 
здивовано оглянулася навколо.
— Тьотю,— Миколка виступив із-за корівки,— мені ще далеко йти, то чи беріть свої 
гроші, бо не рано ж.
І не встигла тіточка надивуватись, як Миколка присів і до коліна червоними 
тридцятками відлічив усі сто п'ятдесят тисяч — кожні п'ятдесят тисяч мати 
.перев'язала йому мотузочком, так що три рази по п'ятдесят — і корова твоя! Ще й 
п'ятдесят у запасі!
— Нате!
— А звідки ж ти будеш, що тебе самого оце послали?
— Та я тут недалеко, із Кумарів, може, чули, дванадцять кілометрів, а мати хвора 
на печі та двоє малих, а батька чекаємо з дня на день із війни. Беріть! Беріть і 
перелічіть самі !
Доки тіточка скоцюрбленими пальцями і сухими губами перелічувала гроші, Миколка 
ще раз оглянув корівку.
Тепер вона була його, їхня, домашня, і з цієї хвилини корівка сподобалася йому 
на все життя: вона йому сподобалася так, що навіть де не візьмись духи — і ті 
знов запахли під носом!
Миколка глянув у темно-голубі корівчині очі і спитав:
— А як тебе звати?
Корівка кліпнула, і в її очах на мить промайнуло щось таке, як ото, бувало, у 
матері над батьковим листом, що він живий і здоровий.
— Ну, синочку, бери її та веди, та гляди ж її там удома, бо вона була у мене 
смирненька, не билась, не перебирала. — і тіточка віддала Миколці налигач, 
хворостину та віхоть сірої торішньої трави.
—Буду йти, бо мені з нею і смеркне...—1, як тільки Миколка взяв налигач, корівка 
слухняно потьопала за ним по сірій базарній землі у Миколчине село, додому.
Вони відійшли далеченько і вже здалеченька оглянулись:
тіточка стояла на тому ж самому місці і посинілою рукою витирала на очах сльози.
— Тьотю! — гукнув Миколка.— А як же звати її?
— Первінкою звати її, синочку! Первінкою...
Містечком пройшли спокійно. Даремно Миколка понаби- рав повні кишені каміння від 
собак. Майже всіх собак у містечку перестріляли німці, інші десь порозбігалися з 
переляку по лісосмугах та яругах, і коли вийшли з Первінкою за містечко на шлях, 
Миколка повикидав каміння у болото, щоб легше було йти.
Зо два кілометри від містечка дорога була вимощена І йти було ще так-сяк. Але, 
як тільки бруківка закінчилась, почалося непроходиме царство болота. Тікаючи, 
німецькі танки і машини так погризли, погорбили, пом'яли, подушили землю, що йти 
було неможливо.
Миколка ступав крок, чуня лишалася у болоті, і, доки він висмикував, 
засмоктувало другу чуню — хоч стань та й плач.
А тут звечоріло просто на очах, І почало ввижатися, наче у покинутих німецьких 
танках і машинах хтось є.
Первінка тулилась до Миколки і дрібно тремтіла, коли вони поминали постріляних 
корів, чи коней, чи навіть верблюдів. Німці тікали на чому могли, і, коли коні 
чи корови не в силі були під ними йти і падали у багнюку, тоді німці їх убивали. 
Пахло чимось неприємно-солодким. Миколці хотілось затулити носа — руки не 
вільні: однією рукою він вів Первінку, а другою раз по раз витягав чуні з 
болота.
Так вони і посувалися вдвох під жерлами танків та гармат, поміж перекинутими 
машинами, погорілими гарбами і возами.
І тихо та порожньо на шляху і в степу, хоч вий.
Біля машин валялися потрощені мідні скрині з усіляким добром з полотном, з 
квітчастими рушниками, з хромовими чобітьми, але Миколка знав, що нічого цього 
чіпати не можна, бо воно заміноване.             
Пахло якимись ліками та горілою шерстю.
Смеркало. Смеркало й смеркло.
Первінка ледь тягла ноги, а Миколка ніс уже чуні в руці ї йшов у валянках по 
болоту. Попереду замаячив горб з кам'яним давнім хрестом. Цей горб з кам'яним 
хрестом мав означати Миколці половину дороги. На небо вийшли зорі, під ногами 
трохи підмерзло. Вийшов червоний місяць, і танки відразу ж стали більшими, 
ось-ось неначе загуркочуть і застріляють.
Миколка уже б і побіг додому, якби не пудові ноги набряклі,— мати ж удома не 
спить і думає: де ж це він? Але ось і половина дороги.
Навіть при місяці видно у кам'яному хресті дірки від куль, але що це? Під 
хрестом біля згорілої машини стоїть ліжко! Темне широке ліжко з золотими 
бильцями стоїть під хрестом при дорозі!
По Миколчиній спині сипонуло морозом: ішов уранці на базар — ліжка не було. Хто 
ж це  його поставив за день?
Миколка пильно почав придивлятися до машин, до «тигра», що чорнів за хрестом у 
кюветі, і до самого ліжка — ніде нікого.
Червоно світить місяць над горбом, і тиша така тиха, аж холодна.
Навшпиньках Миколка підійшов до ліжка — ліжко порожнє, ні подушки на ньому, ні 
ковдри, самі лише дошки, де-не-де посічені кулями та осколками, та золоті бильця 
блищать при місяці, як чортові очі.
«Дай, — подумав Миколка,— сяду та відпочину, бо не маю вже сил отак теліпатися, 
та й Первінці щось треба дати».
Миколка похукав у руки, прив'язав Первінку до ліжка і пішов до «тигра», бо якраз 
саме там росли найвищі будяки: треба ж було цьому «тигрові» увігнатися в такі 
добрячі будяки! Миколка нагнувся і зашарудів між лапатими будяками:
під будяками щось росло. Пирій чи ковила — проти місяця не видно. Хоча вони і 
торішні, але рвати їх важко, сильно вони у землі сидять. Від «тигра» котами 
чомусь смердить,—  от була б та цибулина, що її на базарі з'їв, як би вона зараз 
пригодилась!
Миколка виніс із будяків оберемок пирію, кинув його перед Первінкою на ліжко.
— Оце з'їси, Первінко, та й підемо далі, а я біля тебе посиджу,— сказав Миколка 
і сів на ліжко.
Первінка зашелестіла пирієм, а Миколці тим часом хтось почав мастити очі медом. 
Голова його хилилась на ліжко, згодом він підігнув під себе ноги і заснув. Ніч 
стояла біла під місяцем, як молоко у дійниці, і тихо жувала Первінка під 
хрестом, оточена «тиграми» та «пантерами».
Доївши пізню свою вечерю, Первінка й собі вляглася біля ліжка та й заплющила 
очі...
Скільки Миколка спав — невідомо, але проснувся він від того, що його хтось 
гойдає з боку на бік.
Спросоння Миколка вискочив на ліжко з ногами і побачив, як Первінка рветься від 
ліжка туди й сюди, аж на лигач тріщить, а здоровенний чорний собацюра, врівень з 
Первінкою, плигає між «тигром» і дорогою і намагається вхопити Первінку за ногу. 
Вона відхвицькується від нього, як може, очі повні страху — боже ж ти мій!
Миколка схопив відколений снарядом шматок хреста і з усієї сили попудив собацюру 
по лапах. Але той тільки підскочив і сів на дорозі, весело і задоволене 
дивлячись на Миколку.
Тоді Миколка відважив підмерзлу грудку, другу, але собацюра то пригинався, то 
пересідав з місця на місце і знову весело махав хвостом та задоволене 
повискував.
А навкруги білий-білісінький день, та й сонце у небі уже височенько, морозець, у 
Миколки зуб на зуб не потрапляє. Додому, Первінко, мерщій додому, бо що ж там 
мати?
Миколка натягнув на замерзлі валянки чуні, відв'язав Первінку, ще раз пошпурив у 
собаку рудим осколком від снаряда і по примерзлих грудках побіг до села.
Пробігли вибалок, Первінка задихалась, задихався і Миколка — хай йому грець! 
Станемо та відпочинемо. Раптом у небі, де не візьмись, з'явилися наші і німецькі 
літаки. Одні з заходу, другі зі сходу. І тих і тих було так багато, що їхнім 
крилам не вистачало неба.
Вдарилися вони над Миколчиною головою в одну мить, і годі вже було про що й 
думати.
Німецькі бомбардувальники змушені були скинути бомби в порожній степ і тікати.
Степ, де щойно пройшли Миколка з Первінкою, закипів від бомб, як смола в казані.
Бомби падали одна на одну, бо їм не вистачало місця. Де і як сховався Миколка з 
Первінкою, видно не було, видні були вогонь і дим, та чути надірваний голос 
повітря.
Все скінчилося раптово, як і почалося: щезли літаки, і лише вирви в землі 
здивовано-тихо задивились у небо. Миколка з Первінкою вилізли з воронки.
Коли глянь — собацюра теж сідає збоку від них, як нічого н не було. Сидить, грає 
хвостом у реп'яхах і дивиться. Дивиться, собача душа, відгодований на зайцях та 
на куріпках.                 
А бодай ти здох!
Миколка пошукав очима камінця якого чи грудку, але пагорб сірів далеко і чисто, 
ледь викльовувалась молода трава.
Миколка нагнувся, ущипнув маленький блідо-зелений листочок, спробував на зуб — 
кислий! Щавель! Він!
Миколка наскуб листочків, за щоками терпко взялося кислим — невже так рано 
щавель? Треба запам'ятати місце і сьогодні ж прийти з корзиною — сіль, слава 
богу, удома є, вода у криниці є, щавлю принесу — от тобі і їжа. Перша весняна 
їжа! Миколка понапихав щавлю у кишені, за пазуху, де тепло лежали п'ятдесят 
невитрачених тисяч, і сказав Первінці:
— Тепер ми з тобою, Первінко, на ногах. Вода у криниці є, сіль є, і щавель 
маємо! — і Миколка підніс Первінці жменю щавлю, жменю з'їв сам.— Ходім!
Собацюра, що влігся неподалечку від них і жовтими вологими очима радісно блищав 
на Миколку, коли той говорив з Первінкою, встав і собі.
— Ти що, приблудо,— гукнув до собаки Миколка,— ув'язався за нами? Нема тобі що 
робити? Вигналося здоровило таке, одним своїм видом кого хоч злякаєш.
Собака зрозумів, що Миколка звертається до нього, і раптом перекрутився на 
одному місці, присів, підскочив і погнав щодуху навколо Миколки з Первінкою — 
колами колами, трьох зайців вигнав, але не побіг за ними, встигне іншим разом!
Собака вискочив на пагорб і зупинився. Якусь мить він мовчки так і стояв, 
вдивляючись у дорогу до села. Щось він там побачив на дорозі, бо розтулив свою 
пащеку і загавкав. Голос у нього був як у танка.
Первінка з несподіванки аж присіла. А собака гримкотів своїм голосовим 
страхіттям, і кожен гавкіт його виривався із горла, як снаряд. Таким голосом 
можна було загавкати і до неба!
Собака гавкав і оглядався на Миколку.
Дорогою від села йшов якийсь чоловік. Він був ще далеко, але по тому, як він 
Ішов, припадаючи на ліву ногу, Миколка впізнав його: це був їхній сусід дід 
Рятушняк.
— Перестань гавкати,— сказав Миколка собаці.— Це дід Рятушняк. Як будеш на нього 
гавкати, то він тобі ще й лупки дасть. Він тобі не я. Ану перестань !
Собака ображено пришкулився на Миколку, але гавкати перестав, відбіг далі вбік і 
приліг за перекотиполем.
— Діду!— крикнув Миколка.— Це я! Це ми з Первінкою додому йдемо!
— Де ж це ти був цілий божий день і ніч?
— Та ви ж бачите — дорога яка? А тут ще Первінка йти не може. Гляньте, яка тепер 
буде Первінка у нас!
—Дід Рятушняк почухав Первінці за вухом, присів, подивився на вим'я, нічого 
Миколці не сказав, а тільки спитав:
— І скільки ж ти за неї дав?
— Сто п'ятдесят тисяч... А були й по чотириста!
— Ну то чого ж,— сказав дід.— Тоді вона, може, цих грошей і стоїть... Ходім 
додому, там мати місця собі не знайде.
— Батька часом нема?
— Батька нема, але Петро Радзієвський учора на станції був, то каже, що вже 
ідуть ешелони і все з такими, яких повідпускали додому,— сказав дід.
— Діду, а може, батько додому і не прийде?
— Як то не прийде?
— Ну, вб'ють його німці, та й усе.
— Не вб'ють... О, а звідки ж оцей козарлюга? — Дід побачив собаку.
— Та причепився по дорозі вночі. Первінку хотів було з'їсти, так я його 
каменем... Гляньте, діду, якого я щавлю нарвав!
Дід узяв листочок, пожував і спитав:
— Де?
— А ось у ярку.
— У якому? У цьому ярку?
— Тільки отам оно під тим боком.
— Заведемо корову та прийдемо. Щось рано щавель пішов, але, може, воно й на 
краще...
— Діду, а понюхайте у мене за шиєю!—Миколка хутко розв'язав на шиї хустку.
— Що ж там у тебе має пахнути?
— А ви понюхайте!
Дід нагнувся, встромив свої руді вуса в Миколчину шию, довго внюхувався, а потім 
сказав:
— Чимось пахне, але чорт його знає чим.
— Ні, ви, діду, внюхайтесь добре! Дід знову нагнув жовту, як суха макова 
головка, свою голову, щось довго мимрив і закашлявся:
— Чимось пахне, чорт його знає чим, але чимось           при- ємним.
— У перукарні на базарі за двадцятку!
— Може, й духи, але за двадцятку... Я б не дав. Миколка обв'язав хустинкою шию:
— А я дав!..
Підходили до Миколчиноі напівзгорілої хати. Хата стояла на рівному місці в 
обгорілому садку, з обгорілим сараєм. Лишилися подряпані котами білі вугли, та 
двоє вікон лиши- лось із десяти. Хата була велика, бо татів ще дід, як мати 
казала, на Бузі козакував і, козакуючи, сотворив цю хату своїм дітям. А дітей у 
татового діда бігало, як пшона.
Посеред двору чорніла криниця з пригорілим журавлем, І дід Рятушняк сказав:
— Коли б доброго сухостою знайти та журавель замінити. Але де ти його в чорта 
знайдеш, коли самому нічим у хаті розпалити.
І дід, і всі люди вже потроху допалювали у печах стріхи зі своїх хат, а в кого 
хати були попалені німцями, так у тих в землянках зимувала зима.
Правда, хто був здоровіший та молодший, той носив в'язками курай із степу, а хто 
старіший та недужий?
Отак і дерли свої стріхи та в піч кидали, щоб хоча душу нагріти.
— Діду, ведіть Первінку у сарай, а я заразі — прошепотів Миколка і навшпиньках 
відчинив двері сінешні, двері хатні, тихо підійшов до печі.
Вкрита батьковим давнім піджаком, мати лежала скраю печі і дивилася в стелю.
— Мамо! — крикнув Миколка.
Але йому лише здалося, що він крикнув. Він не крикнув, як того йому хотілося, а 
якось прошелестів сухим язиком, бо слова неначе піском пересипалися.
— Мамо, я купив корову! Дід Рятушняк у сарай повіві Первінкою звати.
Мати здригнулася і повільно повернула до Миколки своє хворе обличчя.
Від стіни випірнули голівки Миколчиних брата І сестрички І в один голос 
залепетали:
— Наш Миколка корову купиві Наш Миколка корову купив!
— Я її ще вчора купив, але ж ти знаєш, мамо, дорога яка, і чуні розклеїлися, а 
тут ще ніч...
— Так ти що — і ночував у степу?
— Ночував. Трохи був змерз, але на ранок сонце зійшло, і тут, бачу, дід Рятушняк 
іде. І ще, мамо, дивись, п'ятдесят тисяч лишилось, і дивись, якого я щавлю 
нарваві У ярку, як до нас ото на половині дороги! Ми з дідом Рятушняком тепер 
будемо корзинами носити його!
— А ти ж хоч їв що-небу дь?
— Їв. Щавель їв. І Первінка їла. Тепер ми будемо корзи- нами носити його. А як 
прийде батько, то й з батьком! З щав- лем ми вже не пропадемо!
— А яка ж вона з себе? — тихо спитала в Миколки мати.
— Чорненька. На весь базар вона одна така тільки й була. І роги віночком. Три 
стакани на день дає. І не б'ється.
Миколка витрусив на лежанку щавель, виклав грошї, став на лежанку коліньми, 
розв'язав на шиї хустину і сказав:
— Мамо, а понюхайте у мене за шиєю — чим пахне?
Мати пригорнула Миколку ближче до себе.
Миколка відчув гарячий спечений подих маминих губ.
— Ну, мамо, кажіть! Кажіть! Чим пахне?
— Де ж це ти, синочку, такими гарними духами напахтився?
— У перукарні на базарі за двадцятку!
— Миколко, дай і нам понюхати! — потягнули шиї через маму братик і сестричка і 
своїми холодними носиками ви- нюхували б Миколчине щастя і до вечора, якби в 
хату не зайшов дід Рятушняк.
— З молоком вас, Маріє, у вашій хаті!
— Так пішли здоїмо! — сплигнув Миколка з лежанки.
— Здоїмо то здоїмо, а чим годувати будемо? Чим же, Маріє, ми її годувати будемо?
— Так трава ж скоро буде, діду! — вигукнув Миколка.
— Доки до тієї трави — ще не один раз можна буде ноги витягнути,— сказав дід і 
знову звернувся до матері: — У мене, Маріє, є така думка: поки на моїй хаті 
лишилося ще трохи стріхи, то яехай вона цю стріху поки що їсть — ви колись 
віддасте.
 — А чи ж буде вона тую стріху їсти? — запитала мати.
— Буде їсти ще й дякуватиме. Сокирою посічу, теплою водою скроплю—ще й 
дякуватиме, як на Великдень.
Знадвору почувся гамір.
Миколка виглянув у вікно: у їхніх воротях стояло душ десятеро жінок з порожніми 
відрами, і деякі коромислами показували на Миколчину криницю.
Оскільки криниці по всьому кутку були замулені, нікому було їх чистити, то жінки 
ходили по воду у Миколчин двір, до Миколчиної криниці, яку вичистив ще при 
німцях дід Рятушняк.
Жінки приходили до криниці і по два, а то й по три рази на день, скільки кому 
треба, а эараз эбилися у воротях і топчуться.
— Що там таке? — Дід Рятушняк підійшов до вікна і собі.
— Зараз узнаю,— Миколка вибіг на подвір'я. Біля криниці лежав отой самий 
степовий собацюра і, лед- ве котра з жінок наближалась з відрами до криниці, 
шкірив зуби й гарчав.
У першу мить Миколка чомусь навіть зрадів, що побачив знову його вже біля своєї 
хати. Але від того, що собака самовільно призначив себе господарем їхнього 
подвір'я, влігся біля криниці та ще й людей не пускає, Мяколка по- шукав очима 
грудки чи палиці.
— Ах ти ж, приблудо чортова, ану геть від криниці, щоб і духу твого тут не було 
чути!
Як добрим ціпом, собака гепнув хвостом по землі, знехочу встав і, так стоячи і 
нікуди не тікаючи, сумно дивився на Миколку.
Вони були майже одного зросту і так дивилися одне одному в очі.
Раптом собака висолопив червоного як жар язика, І не встиг Миколка опам'ятатися, 
як вій лизнув його в щоку.
Миколка розгубився. Він оглянувся на діда Рятушняка, на жінок — ти диви, він ще 
й лижеться! — швидко витер долонею лизок і сказав:
— Так от що: якщо ти ще будеш мені й лизатися, то я тебе зовсім од хати 
відпроваджу. А поки що йди лягай біля сарая, стережи Первінку і дай людям 
набрати води. Зрозумів? А поскільки я не знаю, як тебе звати, а називати тебе 
вже пізно, бо ти вже здоровий, то я буду так тебе і називати—Собакою. От. Пішли.
Похиливши голову. Собака пішов за Миколкою до сарая, ліг біля дверей, а Миколка 
взяв драбину і поніс її з дідом Рятушняком дерти для Первінки останні клапті 
стріхи...
Минали дні, і Первінка з'їла всю вулицю за якийсь там тиждень, чесно віддаючи 
свої три стакани молока.
Хату діда Рятушняка Первіика з'їла за два дні. Бо тої хати не було що їсти — 
лише на причілку висіла жменя житньої соломи, і то такої старої, ще старішої за 
діда.
Її навіть не хотіли вже й миші.
Але дід акуратно ту солому посік, полив теплою водою і сказав Первінці:
. — Дивись, ще й висівками трушу! —Дід висипав у тавик жменю висівок.—їж на 
здоров'я. А пахне як, сам би їв!
Первінка з задоволенням схилилася над тазиком, а дід узяв білу німецьку 
алюмінієву літрову кружку і заходився доїти.
Миколка сів напроти Первінки і слухав голос молока.
Таким щасливим Миколка ще не був ніколи — тонке дзюркотіння молока сповняло його 
душу небесною мелодією.
З порога сарая Собака — і той дивився на Миколку такими радісними очима, що не 
зміг втерпіти: встав і почав ганяти чогось по подвір'ю.
— Діду!
— Га?
— От і нема й вашої хати, і Кваснячиної нема. Доїдаємо хату Коцюбенків. А далі 
що?
— А Пухленкова?
— Нема. Згоріла. Згоріла і Садкова, і Чоборя. Нема вже у нашому ряду жодної.
— Щось придумаємо! — сказав дід, встав, понюхав моло- ко, дав понюхати Миколці.— 
Піду сьогодні на той куток до брата, у нього не хата, а ціла скирта!
— Діду, буду я цієї ночі та ночувати біля Первінки. Бо тої ночі ввесь час щось 
ходило та гупало коло сарая. Я вже наслухав-наслухав, а воно ходить та гупає, а 
воно ходить та гупає! А замок же у нас нікудишній!
— А собака?
— А хто його знає, де він був. Десь, видко, ходив, по зайців, мабуть. Треба ж і 
йому чимось та харчуватися... Поштальйонша йде! — гостро скрикнув Миколка і 
вибіг до воріт.
Листоноша, тітка Василина, йшла через вигін до Миколчиної вулиці, її помітили 
відразу ж усі хати і землянки.
Жінки і діти попритулялися до шибок, не зводячи тривожних очей з тітки Василини: 
у який двір найперше заверне вона?
Тітка Василина завернула до Коцюбенків.
Довго вона щось не виходила звідти, від Коцюбенків, де п'ятеро дітей і тітка 
Коцюбенчиха...
Миколка злякано позирав на діда Рятушняка, і тихо було у всіх хатах та 
землянках.
І раптом — закричала тітка Коцюбенчиха...
 Заплакали діти її, а вона чомусь вибігла на вулицю, на вигін, підняла руки 
туди, в сторону війни, і заголосила:
— Ой діти, ви ж мої сироти, і де ж ти, господарю мій! Тітка Василина і ще хтось 
повели попід руки Коцюбенкову вдову до хати, але голос її ще плакав:
— І до кого ж тепер та ви, сироти, та мої ви дрібнесенькі, до кого ж тепер мені 
з вами прихилитися? А ти ж то говорив мені, а ти ж то і не думав сам десь 
погибати, дітей покидати та мене з ними, із дрібними на світі лишати...
— Нема Коцюбенка,— сказав дід Рятушняк,— добрий чоловік був, а робив як, а 
співав... А тут ходиш по світу, ї порохня вже з тебе сиплеться, і нікому ти вже 
не треба, а живеш — не кличе бог, от тобі і все...
— Діду, до нас іде,— прошепотів Миколка і злякано оглянувся на двері, на вікна, 
де лежала мати.
Тітка Василина йшла повільно, дивилася, як завжди, в землю, бо щодня змушена 
була приносити людям більше горя, ніж радості.
Миколка зіщулився, наче люто змерз, і вже те дивився на тітку, а дивився десь 
наче позад себе.
Миколка чекав, Миколка вже приготувався, що ось тітка Василина підійде, мовчки 
постоїть, вийме із сумки похоронну і тяжко скаже: «Нема вже в тебе, синочку, 
батька...»
— Нема вам, синочку, нічого на цей раз,— раптом каже тітка Василина і йде далі.
Миколка як був, так і сів на камінь. Посидів довгенько, доки розвиднілося в 
голові і доки не почулося згори їхньої вулиці ще одне чиєсь удовине голосіння.
— Діду, несіть Коцюбенкам молоко, а я пішов у степ. Пошукаю мишачі купки.
— Ти думаєш, миші тебе ждуть? Та поїли вони за зиму все, чим запаслись.
— Поїли? А може, й не поїли... Піду туди, за Розкопану могилу, де торік просо 
було.
— Іди, тільки на міні не підірвись.
Кому-кому, а Собаці тільки цього й треба було! Швиденько напився з калюжі води і 
рвонув! Він виривався наперед Миколки далеко аж за вигін, а потім летів до нього 
назад і якийсь час ішов спокійно поруч,аж доки на його ніс не падав дикий запах 
звіра чи птиці.
Тоді він на мить зупинявся і дуже серйозно, по-хазяй  ському поводив носом у 
тому напрямку, обережно зупиняв ніс, ще раз втягував у себе той запах і включав 
першу собачу швидкість — не йшов, а плив, стелився над землею,
Не оглядаючись нікуди, неначе від звіра і до його собачого носа була протягнута 
пряма-прямісінька струна, нікому не видима, а видима лише йому, і він ішов по 
ній, як і належить іти по струні.
В такі моменти Миколка зупинявся, аби не зашкодити чотириногому мисливцеві своїм 
необережним кроком.
Собака ліг на землю... Не ліг, а опустився на неї, як пух, як павутинка, дарма 
що важив добрих два пуди...
Зараз буде стрибок...
Стрибок!!!
В самого Миколки всередині щось тьохнуло, так стрибонув Собака.
Щось фуркнуло з-під його носа, а Собака так і продовжував лежати на землі, наче 
він не міг з неї встати, наче увігнався він лапами в землю по самий живіт.
Собака якийсь час непорушно дивився вслід куріпці, аж доки не зникла вона в 
сірому просторі, а потім повільно І винувато повернув до Миколки свою голову з 
двома пір'ї. нами від куріпчиного хвоста в зубах.
— Ось тобі й маєш,— сказав йому Миколка,— а ще кажеш! Хто ж так плигає на 
куріпку? Що вона тобі — вовк? Краще шукай мишачі купи. Вони не бігають і не 
літають. Шукай.— і Миколка сам став обдивлятися навкруги.
Незабаром проминули Розкопану могилу і вийшли на торішнє просовище.
Біля могили росла одненька груша-дичка, і Миколка помітив на ній з десяток 
торішніх покоцюрблених грушеняток. Не гаючи часу, він поліз на дичку.
Груша була колюча, як мороз, 1 лізти на неї — не мед. Та й грушенята висіли на 
верхів'ї.
Собака стояв під грушею біля млинка і не зводив з Миколки здивованих очей.
Миколка позривав грушки в кишеню, одну з'їв сам,— була вона бляшана якась, але 
грушевий дух ще трохи жев- рів у ній,— одну кинув Собаці.
Той негайно зловив її в повітрі, пожував-пожував та й виплюнув. Грушок, видно, 
Собака не любив.
Порожне запущене поле сумно лежало без нічого,—ні соняшник, ні колосок не 
хвилювали його в усі роки війни. Посіяв тут, правда, хтось трохи проса за 
могилою, і те миші з'їли.
Миколка розгорнув мишачу купу, другу. Купи були порожні, за зиму миші 
перетрубили всі свої запаси і зараз живились, як могли, коріннями, листочками 
торішньої трави, стеблами.
В одній купі Миколка знайшов трохи магару: миші не віддавали його, кусали 
Миколку за пальці, а Собака ловив і душив мишей...
Додому прийшли надвечір. На подвір'ї, біля криниці було тихо. Миколка зайшов у 
сіни, поставив мішечок з магаром 1 зайшов до хати.
— Мамо, це я. Я магару з поля приніс! Завтра промию його водою, підсушу, потовчу 
в ступі—ось нам і каша!
—Добре, — тихо проказала мати.—Там дід Рятушняк картоплі приніс. То ти звари.
— Зварю, мамо. А ночувати я сьогодні буду біля Первінки. Миколка вийшов у двір і 
сказав Собаці:
— Ти ж мені гляди: цієї ночі не ходи, щоб не вкрали Первінку. Чув? Гляди ж. А я 
буду в сараї.
Миколка взяв габлі, постелив фуфайку біля Первінки, поклав габлі поруч, поставив 
собі на ніч кружку води, зачинив на замок зсередини двері і ліг.
Глибоко і тепло дихала Первінка, від її тіла пахло літом, нагрітим літнім 
вечірнім камінням.
Тільки-но Миколка заплющив очі, як щось за стіною гупнуло.
Миколка сів. Став наслухати. Тихо-тихо, а потім гупнуло знову.
Миколка взяв габлі, підійшов до стіни і притулив вухо. Тихо. Так він 
постояв-постояв і знову ліг.
Тільки-но ліг, як відразу щось ударилось об стіну, аж увесь сарай затрусився, і 
Первінка з переляку звелась на ноги.
Миколка. з габлями підбіг до дверей, ліг на землю і за- зирнув у щілину під 
дверима—хто там? Нікого. І Собаки не чути. Де Собака? Може, його хто придушив 
тихо або вбив, що Собака не встиг і гавкнути? Щось заскімлило і загуло.
Ні, це березневий вітер скімлить у тонкім верховітті 1 гуде у грубіших гілках.
А що це шумить? Дужче і дужче! Зі стелі сарая западали краплі. Дощ? Дощ.
Миколка підставив під краплі язик, покуштував: так і е — дощ.Западали краплі і 
на Первінку. Миколка відв'язав її, перевів у сухіший куток сарая і сказав:
— Стій тихо-тихесенько, наче нас тут і нема. Не встиг Миколка проговорити ці 
слова, як ударило щось об стіну раз і вдруге, щось захарчало, заляскало, 
залопотіло, і гавкнув, як танк. Собака. Гавкнув, аж залився. Потім радісно 
завищав і задряпав лапами у двері, викликаючи на- двір Миколку.
Миколка кинувся до замка, довго не потрапляв ключем. Нарешті відімкнув і 
вискочив.
Мокрий Собака лежав біля Миколчиних ніг і гатив хвостом по калюжі...
Гатив хвостом по калюжі, а сам дивився на дерево. Миколка підвів голову і собі: 
на голім березневім дереві сиділо троє темних чи то птиць, чи то звірів.
Собака сперся на стовбур передніми лапами і переможно гавкнув. Птиці чи звірі, 
побачивши Миколку, занявкали згори котячими голосами...
Щоранку Миколка вибігав у садок подивитись, як там росте трава.
Трава рости не поспішала, бо один день попускало на тепло, а другого дня мороз 
хапав зубами калюжі і землю і так тримав їх, доки міг...
Город копати було ще рано, але Миколка наточив рашпілем лопату, набив на габлі 
нового держака з акації та й пішов згрібати під яблунями торішнє листя. Під 
листям біленькими губками дихала трава і врізнобіч розбігалися мишачі окопчики.
В сіро-блакитних тілах яблунь вже говорила весна, не голосно, але говорила. 
Яблуні наче прислухалися до самих себе, і особливо оця біля хати, волова 
мордочка, що доспіває тоді, коли косять жито.
Гілку її розчахнула гармата, 1 Миколка намісив глини, замастив яблуні рану, 
стулив гілку докупи, обв'язав старим мішком і пішов подивитися, як там груші.
Біля груш було чомусь холодніше. Біля них якось завжди не так, як біля інших 
дерев. Яблуні — ті спокійні, розважливі, посидючі. Вони нікуди не поспішають. 
Ростуть собі, цвітуть, плодять, гупають ночами яблуками під собою, І так і 
сидять на них, як квочки на яйцях. У груш обличчя тверді, і цвітуть вони біло і 
твердо — зацвіли, уродили, опали, і досить.
Миколка зупинився біля старої сивої груші. Вона так і звалася — сива. її посадив 
ще татів дід — козак, і росла вона дуже давно, і родила уже через рік, а то й 
через два — коли схоче.
Сива груша височіла так високо, що й літаки обминали її, щоб не зачепитися та не 
впасти. На ній була тьма-тьмуща гнізд, часом більше гнізд, ніж самих груш, і 
коли влітку з тих гнізд птиці подавали свій голос, то до неї хоч не підходь. 
Здавалося, Сива груша співає сама, аж страшно!
Миколка підійшов до груші-ладанки. Груші-ладанки пахнуть трохи медом, і хвостики 
у них довгі і прямі.
А це ось — глива, її груші трохи глевкі, а хвостики в них короткі і закарлючені.
А це — дуля. У неї найбільші ї найсмачніші груші. З'їси одну таку грушу — вже 
наївся на цілий день і води не хочеш до самого вечора.
За грушею-дулею — маленька груша-картоплянка. Вона ще спить і проснеться не 
скоро, бо вона доспіває пізно, перед снігом, коли вже ніяких груш нема, а вона 
є.
А ці дві груші — груші-сагачки. їх, як і персик, посадив батько. Сагачки 
пристигають тоді, коли бджоли вже понаїдалися цвіту і троянди опали, отоді саме 
вони й пристигають.
Миколка попідгрібав під сагачками листя і надколупнув нігтем гілочку—сік!.. 
Груші-сагачки терпляче стримували себе, щоб не зацвісти, бо хоч горобці й 
порозпускали хвости та крила, але не треба поспішати з цвітінням. Бо зацвітеш, а 
тут мороз! Отоді й спробуй зацвісти вдруге...
А персик стоїть худий і нещасний, як обідране голодне циганча: з нього не вийшли 
ще зашпори, і він у саду малий і скоцюрблений.
Ще восени Миколка обіклав персик околотом, аби він зимою не замерз, але хтось 
той околот розтягнув — чи німці, чи угорці покидали його під колеса своїм 
машинам у болоті, і персик цю зиму зимував на голе тіло.
«Якщо корінь не вмер,— подумав Миколка,— то доведеться його підрізати під самий 
корінь: може, з кореня ще яке персиченя та виросте...»
А над садом у синьому небі цвіли білі молоді хмари. Миколка зіперся на граблі і 
пішов очима до них, до їхніх білих і чистих облич... Он мати стоїть з братом і 
сестричкою на руках. А це ось він сам Миколка, веде Первінку степом з базару в 
село додому. Ось дід Рятушняк шкандибає...
Миколка стояв і дивився, як пропливають мати і він з Первінкою та дідом у 
синьому небі в краї далекі... В голові запаморочилося, і хмари почорнілиі 
Миколка мало не впав — сильно закортіло їсти, ну хоча б то щавелинку з'їсти... 
Як на зло, запахло проти вітру базарною ковбасою, защеміла слина під щоками, 1 
МиколцІ так захотілося їсти, як ще ніколи на хотілось...
Глянь — Собацюра йде від степу садом додому. Але йде головою не вперед, а назад, 
задом Іде і щось тягне зубами, тягне, аж стогне.
— Ти що? Де це ти був? Що це ти цупиш? Собака відразу ж покинув свій тягар, 
бахнув об землю хвостом і сів перед Миколкою, як святий.
Миколка підійшов ближче і побачив грубеэний сувій чорного сукна. Сукно начіпляло 
на еебе реп'яхів та болота 1 видавалося якимсь могутнім звіром без голови.
— Де ти його взяв? Отам у яру із машини поцупив? Та там же ж міни, собача твоя 
душа! А якби підірвався? Ох, дам же я тобі лупки цими габлями, щоб знав!
Собака похилив голову і, втомлено хекаючи, тільки те й робив, що мовчав...
Миколка помітив: останнім часом Собака почав зникати, Почав десь зникати від 
хати і любив щось приносити. Де він ходив, Миколка не знав. Ночами він десь 
блукав, приходив уранці сумний, з жовтими очима, і пахло від нього лисицями, 
німцями і ще чимось, як ото, буває, пахне милом.
Собака важко лягав лід сараєм і спав, лишаючи вуха, щоб не спали. Весь час йому 
снився, очевидно, Миколка. Бо так: літаки у небі — спить. Танки по дорозі — 
спить. Відро ляпве у криницю — спить.
Виходить на поріг Миколка — відразу ж Собаку наче хтось підкидає — встає, 
дивиться: що робити? Миколка снився йому завжди, бо він, де б це не було, як 
тільки забачить Миколку, то мало не плаче. Але ввечері знову зникає на всю ніч, 
щоб вранці пахнути лисицями, тінями і ще чимось, як ото, буває, пахне батьком, 
коли він на війні і коли його довго нема, так нема, що аж сумно.
Миколчин Собака любив приносити.
Ні, не те щоб тягнути до хати що попало. Він знав ціну речам і приносив з німих 
полів те, що треба.
Настінний годинник якось приніс із білими стрілками і гирею. Приніс він і френч 
зелений німецький з ґудзиками, орденом і голкою з ниткою в кишені. Витий валянок 
учора приніс на праву ногу Миколці. На ліву, наче знав, у Миколки був такий 
валянок — узуві А сьогодні на тобі — сувій чорного сукна прихекав із поля і сам 
у реп'яхах та болоті, як чорт.
Раптом Собака підняв голову, потягнув повітря, тихо заскімлив, завищав і з усіх 
своїх чотирьох ніг кинувся садом до хати, від хати через подвір'я на вигін.
Вигоном, ще далеко від хати, йшов якийсь чоловік... То йшов Миколчин тато... І 
хоча Собака ніколи й не бачив Миколчиного тата, але раптом він оголосив і мамі, 
і Миколці, і всім у селі, що йде господар з війни, та ще й білого коника веде за 
собою, щоб оратьі Собака вискочив назустріч Миколчиному татові, Миколка за 
Собакою, коник злякався, а Собака був уже на татових медалях І голосно плакав 
татові в поранене обличчя.
Вибігла мати, городом кульгав дід Рятушняк, здаля щось кричав і собі плакав, 
плакали й бігли жінки, до яких ще не прийшли чоловіки, а Собака вже повз на 
животі попереду тата до мами і молотив хвостом по землі, як ціпом.
І коли тато взяв на руки Миколчиного братика і сестричку, пригорнув до себе 
Миколку, і коли мати притулилась до татової спини, Собака ліг долі і почав 
розглядати свої зальопані, в реп'яхах лапи...
А крізь відчинені двері сарая дивилась Первінка. По її чорненькому обличчю з 
темно-голубого, як слива, ока теж котилась темно-голуба, як слива, сльоза...
— Синочку, прив'яжи коня... Ну, то що там, дядьку? — якось дуже тихо спитав 
Миколчин тато діда Рятушняка. Спитав так, неначе для нього не було ні війни, ні 
обгорілого снігу, ні напівзруйнованої хати.
Але дід Рятушняк плакав і через свій дитячий лагідний плач щось мимрив собі під 
носом і тільки те й робив, що цілував Миколчиного тата то в руку, то в плече.
— То що там, діду? — спитав і собі Миколка.
— Лопата де? — крикнув засльозений дід і побіг до Первінки в сарай по лопату. 
Тато — за ним. Миколка — за татом.
— Прийшов наш хазяїн дорогий, Маріє! — тулилися гур- том жінки до Миколчиної 
мами.— Живісінький! А все ж могло бути, не дай господи, та не дай нікому!..
Розгаслим вигоном до Миколчиного двору, знизу, вїд Кодими, згори від глинища 
сірими зграями потяглися з дітьми жінки, за ними клигали, зимово кашляючи, діди, 
і сам вигін став широкий, аж не видно. Миколчин тато з лопатою і дід Рятушняк з 
киркою вийшли із сарая, і садом, стурбовані чимось вкрай, не кажучи нікому ні 
слова, швидко пішли повз кладовище в степ. 
Миколка якусь мить розгублено подивився на маму, на тіток, а потім спочатку 
поволеньки, далі хутчіше потьопав
за батьком та дідом Рятушняком. Собака — за Миколкою. Батько та дід ішли просто 
на Розкопану могилу, йшли вони, не розмовляючи між собою, батько якось аж 
потемнів з лиця, а дід Рятушняк ще важче став припадати на ногу.    
Біля могили дід зупинився, витер шапкою лоба і закашлявся. Батько теж пристояв, 
роздивляючись підніжжя      могили: 
— Наче не було нікого, дядьку?  
— Ручаюсь, що не було. Я, Максиме Миколайовичу, всі 
. ці роки не зводив із неї ока, як ви й веліли. Один раз, правда, тієї зими 
ночував біля неї під грушкою танками німець, але на верх не вилазив — було 
холодно, сніг, вітер.
— А що, як воно задихнулося? — знову тихо, як і на подвір'ї, спитав Миколчин 
тато.       
Хто «задихнулось», хто воно? — кортіло Миколці узнати і, може, чимось допомогти 
батькові.       
— Тату, я тут був.
— Де, синочку?
— Отут кругом. І на самій могилі був, і на грушку вилазив оце недавно, як по 
мишачі купи приходив з Собакою.
— Ну, добре... Пішли,— сказав батько.— Дайте, дядьку, руку, бо слизько.
Дід Рятушняк подав руку, і Миколчин батько повів діда на могилу за руку. Верх 
могили був ввесь чисто розкопаний, знесений кимось давно, що на тому версі була 
аж начема у глибину могили.
Росли там будяки і ще якісь бур'яни, вищі за Миколку.
Батько зачав лопатою вирубувати під корінь будяки, а дід Рятушняк виривати 
лободу, блекоту та різний непотріб. Миколка і собі ухопився за лободу біля діда:
— Діду, а ви не боїтесь?
— Кого?
— Копати могилу? І що воно у ній? Золото?
— Золото. З хвостиком.
—- 3 яким хвостиком?!
— Золотим.
— Не смійтеся, діду, бо я тепер скажу батькові, що ви з мене смієтесь!
Дід заходився киркою довбати землю на своєму місці. Собака — так той уже щось їв 
під грушкою унизу.
Сонце вийшло з-за хмари і засвітило у всі свої очі.
— Дядьку! Ідіть сюди! — гукнув Миколчин батько.— Ідіть сюди, поможіть!
Дід Рятушняк спустився в яму до батька, щось довго вони кректали, аж поки на 
руках не підняли над собою плуг. Вони поклали його на зрубане будячиння, а через 
хвилину поруч з ним поклали ще один.
Потім із ями разом із землею полетіла пріла солома. Батько перестав копати, став 
на коліна і зачав розгрібати солому руками, занурюючи їх усе глибше й глибше, і 
раптом затих, ніби перестав дихати, ніби він там щось зловив під соломою дуже 
дороге і важливе.
У діда Рятушняка від хвилювання дрібно тремтіли вуса.
Батько випростався і підніс до очей пригорщу пшениці. Роздивився, понюхав, дав 
понюхати дідові, а дід ще й узяв зернину на зуб — і вони обнялися: Миколчин 
татко із дідом Рятушняком.
Дід зачав знову плакати і цілувати батька в плече і руку, шапка впала в нього із 
голови, і він зробився ще менший.
— Ідіть, дядьку, в село та кличте всіх, хай беруть, у кого що є: відра, мішки, 
все, що є! Пошліть кого-небудь до школи, щоб підмели класи. Будемо зсипати там.
— Біжу! — чомусь раптом дуже голосно, на ввесь степ крикнув дід Рятушняк і, як 
молодий, побіг до села.
— А ти, сину, повідтягуй будяки, тільки не поколись, на купу, та на тобі сірники 
та попали їх. А я буду копати!..
Скільки прожив Миколка на світі, але такого ще не бачив! Від села до Розкопаної 
могили і від Розкопаної могили до села засновигали люди. В мішках, у торбинах, 
на коромислах у відрах, в діжках на тачках люди носили і везли колгоспну 
пшеницю, яку батько закопав з дідом Рятушняком на початку війни таємно від усіх.
Носили до кінця дня і носили всю ніч. Білий місяць світив з усієї сили, і 
Миколка для себе помітив: іще до вчора усі тітки з їхнього кутка були мовчазні, 
печальні, згорблені. Але варто їм було почути, побачити і заносити пшеницю, як 
де взялися у них сили і ноги: забігали, заговорили, засміялися дівчатка, 
здавалося навіть, що й горе повеселішало на обличчях удів.
Розвиднялося. Від Розкопаної могили йшла валка жінок з останнім уже зерном, як 
від яру викотилась довжелезна колона наших танків.
Гнівно та нетерпляче вони гуркотіли на захід, і сірі від болота «бобики» 
метушилися біля них, як сірі жуки.
 
 
 
Один з таких «бобиків» раптово розвернув і покотив до переляканих жінок з 
пшеницею на плечах.
З «бобика» виплигнув молодий лейтенант з цигаркою за вухом:
— Хто такі і чому ви тут?
Жінки втомлено зняли з плечей торби й мішки і мовчки передихували.
Лейтенант покопирсався в одному мішку, в другому, взяв жменю зерна і спаленів:
— Де взяли?
Жінки кліпали на лейтенанта ні в тих ні в сих.
Добре, що підійшов Миколчин тато з дідом Рятушняком. Скинувши на землю плуга, 
Миколчин тато підійшов до лейтенанта.
Лейтенант, забачивши множество орденів та медалей на батькових грудях, відразу ж 
присмирнів.
А тут під'їхав ще один «бобик», і з нього вийшов справжній генерал.
Миколка аж упрів від здивування, бо ніколи ще не бачив живих генералів.
Генерал сказав:
— Доброго здоров'я, люди добрі!
— Здрастуйте,— сказали жінки, а лейтенант узяв під козирок. Батько не взяв, бо 
був без шапки, і струнко чомусь не став, а підійшов до генерала якось 
по-домашньому, не по-воєнному:
— Пшеницю несемо, он із тієї могили. Я — голова колгоспу.
— Дуже приємно. Дорошенко,— м'яко сказав генерал і подав татові руку.
— В сорок першому. закопав, коли відступали, думав, пропаде — не пропала!
— Не задихнулась?
— Уявіть собі — ні! Так що будемо сіять, товаришу Дорошенко.
Генерал набрав пригорщу пшениці, довго на неї дивився, глянув на батька, на 
жінок, оглянувся на танки, на небо з літаками, обережно висипав зерно чомусь 
собі у кишеню і помітив Миколку:
— А ти, синочку, чий?
— Я — татів!—сказав Миколка і заховався за батька.
— Бондаренко! — гукнув генерал капітана.— Лиши... Як вас величати? — звернувся 
він до батька.
— Максим Миколайович.
—Лиши в цьому селі пару бочок пального... Більшим, Максиме Миколайовичу, не 
зможу вам допомогти. Щасти вам!
— І вам щасти,— сказав Миколчин тато. Генерал узяв, — батькові, дідові, жінкам,— 
під козирок, сів у машину і поїхав.
— Татку, — прошепотів Миколка,— навіщо генерал пше ницю висипав у кишеню?
— Та, мабуть, для щастя,— сказав тато. Не встигли дерев'яними лопатами 
перегорнути пшеницю у школі, як на вигоні сів літак з червоною зіркою на боці.
— Ой, — ойкнув дід Рятушняк і вибіг зі школи. Дід наче знав. А знав, бо з літака 
злазив його син Петро.
Петро кинувся бігти до хати, але дід загукав до нього від школи, з дерев'яною 
лопатою в руці:
— Петре, я осьдечки, тут, у школі, зерно перегортаю! — вдарив себе руками об 
поли та так і став, сам не зміг уже бігти до Петра.
— Тату! — крикнув Петро до свого татка — діда Рятушняка — і в хромових чоботях 
повз Миколу й жінок протупотів до свого батька та обійняв його.— Здрастуйте, 
тату! Я — на два дні! Відпустку дали! Здрастуйте! — сказав Пет- ро людям і 
перестав сміятися та радіти.— Здрастуйте...
Миколка аж присів: на грудях у Петра блищала Золота Зірка Героя, хоча погонів на 
плечах у нього й не було!
Дід Рятушняк, забачивши цю Зірку, якось зніяковів, оглянувся на людей, а потім 
тихо сам прихилився до неї головою — і знову заплакав.
«От мені оцей дід! — подумав Миколка.— Тільки й робить, що плаче, коли не треба 
плакати».
— Максиме Миколайовичу,— засвітився Петро до Миколчиного тата,— давно?
— Учора. Здрастуй.
— А я лечу та думаю...
— Надовго?
— На два дні!.. Тату, не плачте...
— А оце в тебе що? — пальцем доторкнувся дід Рятушняк до Петрової Золотої Зірки.
— Як — що? Дивіться, тату.
— Бачу... А он Миколка Первінку купив на базарі... Три стакани на день дає,— 
похвалився Миколкою дід Рятушняк.— А я вже думав, де там ти і що...
—Воюємо, тату! Не журіться!
Миколка сидів на порозі сарая і слухав пісень з хати       і ї
діда Рятушняка. Над ним тепло дихала Первінка, біля нього лежав Собака, і «Цвіте 
терен» розливався над вигоном і літаком на ньому, над садом і над криницею.      
   
—А чому мій татко — Максим Миколайович? — запитував себе Миколка.—1 дід так на 
нього каже, і генерал, і Петро. 
А Петро ж не набагато молодший за татка?.. І Герой Радянського Союзу... 
Льотчик... На самольоті прилетів, у хромових чоботях... Максим Миколайович... 
Гей, ти,— сказав Миколка Собаці,— здрастуй, Собако Собацюренько, і ви, Первінко 
Миколаївно, добрий день! На цю осінь до школи — добрий день! А там, дивись, як 
татко з мамою і хату вкриють — добрий деньї А в криниці завжди темно — добрий 
вечір!     
— Синочку, а з ким це ти говориш? — Тато і Петро стояли над Миколкою, на небі, 
на білих хмарах.        
— Тату, а Первінка буде рости?
— А як ти хочеш?
— Хай не росте. І Собака хай не росте. Хай вони будуть такі, як є.
— То вже будуть! — засміявся Миколчин тато, Максим Миколайович, засміявся Петро.
— Петре, треба було б подивитися, що по селах робиться. Це ж мені пішки виходить 
— далеченько... А так би подивитися, що у людей е. Бо у нас ні трактора, ні 
коней, а весна на носі... Як ти?
— А райцентр?
— Ще нічого не знаю. Збираюся. Але справа не в цьому...
— То що, Максиме Миколайовичу, заводити? — легко, празниково спитав Петро.
— До вечора вернемось...
— Татку, ви куди? На самольоті?
— Та полетимо, синочку. Таткові треба подивитися, що по селах робиться. Якщо 
хочеш...
— Хочу! — вилетіло з Миколки, як з птаха.
Дядько Петро завів літак, і полетіли.
Миколка сидів у тата на колінах, поруч з дядьком Петром, і земля не чорна, не 
сіра, а золота мерехтіла під літаком, і над ним, і збоку. Все було в золоті, і 
тато, і Петро.
— Це що?
— Забари. Лети, Петре, на Кам'яний Міст. Отам і сядемо. А з Кам'яного Мосту — на 
Криве Озеро. Подивимось, що там. З Кривого на Грушку і — додому.
Сіли в Кам'яному Мості, сіли в Кривому, в Грушці, ше десь сіли. Миколка не 
виходив з літака: батько з Петром ходили по сільрадах, гомоніли з головами 
колгоспів, видно торгувалися, били «по руках», і з кожною посадкою прибували 
нові пасажири: в Кам'яному Мості — ягня і пара голубів, в Кривому — козеня і 
теличка, в Грушці — борона, двоє гусей. Теличку, козеня і ягня тато з Петром 
прив'язали у літаку, а голуби і гуси мостилися біля Миколки. Так і летіли. Між 
білими хмарами над золотою землею.
Вийшли орати, сіяти і боронити. Перед цим батько сказав Петрові:
— Петре, ні трактора, ні коней. Лопатою степу не накопаєш. Маємо сім плугів.
— Запряжем?
— А ти як думаєш?
— Думаю, що запряжем.
Семеро плугів, запряжених в дядьків Петрів літак, стояли на березневому, давно 
не ораному полі. Далі стояли жінки, і руки їхні були в торбинах, у зерні.
Дядько Петро завів літак. Літак завівся. Похитнувся трохи мотором, але завівся 
на очах Миколчиного тата і всіх людей. Його колеса відразу ж намацали землю і 
пішли по ній, а за ними пішли й плуги.
За плугами йшли старі чоловіки, і їхні руки на чепігах були тверді, мов каміння.
Літак орав землю плугами, а за ними на свіжу ріллю кинулися жінки, щоб засівати.
Вони сіяли з рук легко і радісно, навіть удови.
Миколчин тато йшов за плугом, і чорна земля чорною хвилею хлюпала йому на чобіт.
Петро, ввесь час оглядаючись на плуги та на сівачів, вів літак, як ні в жодній 
битві, ні в жодному бою: він аж спітнів і не бачив би цього поту, аби не западав 
цей його піт на Золоту Зірку Героя малими краплинами.
А позаду усіх — за літаком, плугами, сівачами — брів Миколка з Первінкою.
Запряжена в борону, вона йшла поруч з ним на налигачі і не хотіла рости, і ріжки 
в неї були віночком.
