Лейтенант із завмиранням серця переступив поріг знаменито- 
го кабінету. 
— Товарищу кандидат кібернетичних наук, член секції ма- 
риністів, віце-президент клубу поліглотів, почесний доцент 
педінституту, заслужений діяч філателії, майстер спорту 
міжнародного класу, полковник... 
— Вільно, юначе, називайте мене просто «Орел-один»,— 
перебив рапорт чоловік із сивими скронями, втомленими очима 
і хворим серцем, який сидів за скромним столом поміж теле- 
екранами, динаміками, обчислювальними машинами, магніто- 
фонами, телетайпами і мікрофонами. 
— ...лейтенант Марко Наївний прибув для проходження 
практики! 
— Ага... Вам двадцять років, ви першорозрядник з боксу, 
стрільби, легкої атлетики, плавання і дзю-до, любите морозиво і 
симфоджаз, у вільний час пишете ліричні вірші, не одружені... 
— Звідки ви все це знаєте?! — вихопилось у лейтенанта. 
— Досвід, досвід, мій юний друже,— посміхнувся «Орел- 
один».— А втім, я прочитав ваші анкетні дані. То що будемо 
робити? 
— Хотілося б знешкодити шпигуна... 
— Ах молодість, молодість,— приязно засміявся полков- 
ник.— Кипить, поспішає! Ну, добре, добре, спробую щось для 
вас зробити. Сідайте. 
«Орел-один» натиснув якусь кнопку, і відразу ж засвітився 
телеекран. 
— Ви бачите шматок Чорноморського узбережжя,— інфор- 
мував полковник Марка.— За п'ять хвилин з лагідних хвиль 
має вилізти імпортний виродок із засекреченими очима. 
Лейтенант миттю схопився на ноги: 
— Товарищу «Орел-один», треба негайно летіти туди! 
— Навіщо, юначе? Поки випишете відрядження, поки діста- 
нете квиток, шпигун замете свої сліди...— І полковник прису- 
нув до себе мікрофон.— Хто на трубці? — пожартував він. 
— Капітан Кучерявий! — почулось у динаміку. 
— Послухайте, капітане, за дві хвилини під Скелею 
інфарктів з'явиться шпигун. То ви його не чіпайте, хай просу 
вається в глиб території. 
— Єсть! 
Марко першим помітив на екрані шпигуна. 
— Доповідаю! Агент прибув. Одягнений у водолазний ко- 
стюм типу «болонья-схід», що розрахований на десять годин 
автономного плавання. 
Полковник підсилив контрастність: 
— Слідкуємо далі. Переодягається у полотняний костюм 
закарпатської фабрики «Стан твій смерековий». Гроші і ампули 
ховає за пазуху, автомат — у рукав. 
— Марка зброї «бульдог-морган», калібр 9 міліметрів,— 
доповів Наївний. 
— Браво, юначе! Чудово засвоїли теорію. 
Лейтенант зашарівся. 
— Переключаємось на іншу камеру. Шпигун має поспішати 
до найближчої автобусної станції. 
Телеекран знову показав агента, який кушпелив алеєю ку- 
рортного парку. Зненацька назустріч йому кинувся кущ самши- 
ту. 
— Непередбачена ситуація, це дружинник,— пояснив пол- 
ковник. 
Тим часом над правицею шпигуна здійнявся димок. Кущ 
упав. 
— Ай-ай-ай-ай! — закричав Марко. 
— Спокійно, лейтенанте, без істерики! Продовжуємо переслі- 
дування. Включаю автобусну станцію. 
Камера знову упіймала агента. Він взяв квиток, купив для 
маскування чвертку горілки і швиденько подався до кафе-па- 
вільйону. 
— Замовив гуляш і мінеральну воду! — доповів гострозорий 
Марко. 
— Так, дивіться, лейтенанте, шпигун зробив першу помил- 
ку — розбавив горілку мінеральною водою. У нас ніхто цього не 
робить. То як діятиме шпигун після обіду, лейтенанте? 
— Піде в туалет? 
— Логічно. Та ви забули, юначе, що маєте справу з підступ- 
ним ворогом. Вбиральня упирається в глуху стіну, жодного 
секретного об'єкта звідти не сфотографуєш. Бачите, шпигун 
влився в групу екскурсантів, клацає запальничкою, мабуть, 
фотографує медичний пляж. 
Полковник знову схопив мікрофон. 
— «Чиж-п'ятнадцять»! Говорить «Орел-один»! Передаю кон- 
троль над об'єктом «Суб'єкт». Сідайте з ним до автобуса, супро- 
воджуйте до обласного центру. 
— Вас зрозумів! — почулося з люстри. 
«Орел-один» вимкнув апаратуру. 
— Шпигун прибуде до міста Ікс за три години. Згуляємо 
поки в доміно, лейтенанте? 
...— Офіцерський козел! — вдарив Марко кістяшкою по сто- 
лу.— Закриваю гру. 
— Що ж, а тепер закриємо підступну гру шпигуна,— сказав 
полковник і включив телеекран. 
Шпигун якраз сідав у таксі на автовокзалі міста Ікс. 
— Куди подасться агент, юначе? — спитав «Орел-один». 
— До резидента? 
— Правильно! А резидент живе по вулиці Колгоспній, буди- 
нок номер двадцять вісім. 
— Може, мені варто туди підскочити? — спитав Марко. 
— Навіщо? По-перше, в холодильнику резидента схована 
наша телекамера, по-друге... проте дивіться! 
Екран показав шпигуна і резидента, які щось жваво обгово- 
рювали за столом. Потім резидент вийняв з каструлі ополоника 
і по-домашньому тюкнув агента в тім'ячко. Той посунувся під 
стіл... 
— От і все, юначе! — весело промовив полковник.— Поздо- 
ровляю вас із закінченням операції. 
Марко Наївний розгублено кліпав очима. 
— Пояснюю секрети успіху, лейтенанте! Шпигунський центр 
повідомив час і місце висадки агента резидентові, а замість 
нього давно вже працює наш товариш. Він розпитав чергового 
агента про мету візиту і — ополоником... 
Марко спохмурнів: 
— Тю... Виходить, дружинник загинув зовсім безглуздо? 
— А хто сказав, що він загинув? 
— Та ви ж самі бачили, як бідолаха беркицьнувся після 
пострілу! 
— Знепритомнів од переляку. Постріл був холостий. Наша 
людина в шпигунському центрі замінила агенту обойму. 
Марко зовсім скис. 
— Якась фантастична елементарність, тобто... кгм.. елемен- 
тарна фантастика,— промимрив він. 
— Ви ображаєте мене, лейтенанте. Погодьтесь, що нам вда- 
лось дотриматись класичних концепцій переважної більшості 
пригодницьких творів. А література, як відомо, відбиває життя. 
Отож діяти інакше — значить відняти кусень хліба у наших 
славних майстрів детективного жанру! Ну, чого ви набурмоси- 
лись? 
— Коли така петрушка, товаришу «Орел-один», то я краще 
зміню фах. Може, в торгівлю подамся, там принаймні є еле- 
мент риску... 
— Струнко, лейтенанте! Хіба про таку зміну я мріяв? Це 
дезертирство? Ви хочете, щоб я один стрибав із сюжету в сюжет 
із своїм хворим серцем, надприродною обізнаністю й унікаль- 
ною апаратурою? Я лишаю вам тільки один шанс, аби змити 
ганьбу! 
У Марка Наївного загорілись очі: 
— Я готовий виконати будь-яке небезпечне завдання! 
— Чудові слова, прекрасний штамп,— подобрішав полков- 
ник.— Дивіться, ось тематичні і архітектурні плани кількох 
видавництв. Ви повинні таємно вилучити звідти рукописи 
халтурних детективів. 
— Доведеться дертися по ринвах,— задумливо відзначив 
Марко, вивчаючи архітектурні достоїнства видавництв. 
— Візьміть кілька своїх віршів,— сказав полковник,— тиць- 
нете вахтерам, якщо здибаєтесь ненароком, вони графоманів 
відпускають. 
— Дякую за цінну вказівку, дозвольте йти! 
— Йдіть, мій хлопчику! Вахтерів не лякайтесь. Та коли 
спіймаєтесь авторам детективів, я вже нічим не зможу вам 
допомогти... 
І «Орел-один» потай витер непрохану сльозу. 

