(1905 — 1987)
 
Улас Олексійович Самчук — український прозаїк. Народився 20 лютого 1905р. в селі 
Дермань на Рівненщині. Навчався в Бреславському (нині Вроцлавському) 
університеті. Пізніше переїхав до Чехо-Словаччини, де навчався в Українському 
вільному університеті в Празі. Перше оповідання У. Самчука «На старих стежках» 
видруковане у варшавському часописі «Наша бесіда» 1926 року, а з кінця 20-х 
років він вже активно співпрацює з українськими літературно-художніми 
часописами. Трагедія голодомору 1932 — 1933 pp. в Україні стала тематичною 
основою його роману «Марія» (1933). В 1932p. написаний також політично 
загострений роман «Кулак», в якому автор показує абсурдність насильницької 
колективізації. Одним з визначних досягнень української літератури стала 
тетралогія У. Самчука «Волинь» (1928 — 1937) — розлоге епічне полотно, яке 
зображує буття українського селянина в добу воєн та революцій. Головний персонаж 
твору, Володька Добенко, через усі життєві катаклізми проносить віру в 
незнищенність народу. Героїчна історія Закарпатської України відображена в 
патріотичному романі «Гори говорять» (1936). У роки німецької окупації 
письменник продовжує культурно-просвітницьку роботу на посаді редактора газети 
«Волинь». Проте вже 1943p. він був заарештований нацистами за свої патріотичні 
переконання. В післявоєнний час письменник переїздить до Канади, де публікує 
перший том трилогії «Ост» — «Морозів хутір» (1948) (другий роман — «Темнота» 
побачив світ 1957 року, третій «Втеча від себе» — 1982р.). У. Самчук відомий 
також як автор спогадів: «На білому коні» (1955), «Чого не горить вогонь» 
(1959), «На коні вороному» (1975), «Плянета Ді-Пі» (1979).
Помер 9 липня 1987р. в Канаді.
 
