Сто років як сконала Січ. 
Сибір. І соловецькі келії. 
І глупа облягає ніч 
пекельний край і крик пекельний. 
 
Сто років мучених надій, 
і сподівань, і вір, і крові 
синів, що за любов тавровані, 
сто серць, як сто палахкотінь. 
 
Та виростають з личаків, 
із шаровар, з курної хати 
раби зростають до синів 
своєї України-матері. 
 
Ти вже не згинеш, ти двожилава, 
земля, рабована віками, 
і не скарать тебе душителям 
сибірами і соловками. 
 
Ти ще виболюєшся болем, 
ти ще роздерта на шматки, 
та вже, крута і непокірна, 
ти випросталася для волі, 
 
ти гнівом виросла. Тепер 
не матимеш од нього спокою, 
йому ж рости і рости, допоки 
не упадуть тюремні двері. 
 
І радісним буремним громом 
спадають з неба блискавиці, 
Тарасові провісні птиці — 
слова шугають над Дніпром. 
 
VI.1963 
