Пам'яті академіка О. І. Білецького 
 
Помирають майстри. Чітко значать віки. 
їх життя вперезало вогнями й димами. 
В груди траурних маршів 
дзвенять молотки, 
І влягаються думи золотими томами. 
 
Люди круто жили. Люди в сонце ходили 
І державу науки несли на плечах, 
Люди гупали кайлом в оранжеві брили, 
Люди шквально згоріли, 
щоб день не зачах. 
 
Амплітуда людська — 
від колиски до гробу. 
Та не знати народу таких амплітуд, 
Бо ошпарює реквієм мою душу окропом 
І сподівану зрілість вишукує тут. 
 
Сплять монархи труда. Зріє черга велика 
До незайнятих тронів крізь думи густі. 
Підмайстри мого віку! 
Я ваші ридання покликав, 
Щоб на цвинтарі чолами підрости... 
 
 
 
