Тичина Павло Григорович
 
(1891-1967)
 
поет, громадський та державний діяч
 
Народився 27(15) січня 1891 р. у селі Піски Козелецького повіту Чернігівської 
губернії (тепер Бобровицького району Чернігівської області). Походить зі 
старовинного козацького роду (його пращур, за родинним переказом, був 
полковником у Богдана Хмельницького). Батько майбутнього поета був сільським 
дяком — вчителем «школи грамоти». Змалку виявив хист до музики, малювання і 
віршування. В 1900—1907 рр. навчався в Чернігівському духовному училищі (бурсі), 
в 1907—1913 — в Чернігівській духовній семінарії. Згодом, навчаючись у 
Київському комерційному інституті, працював у газеті «Рада». На цей час припало 
його ознайомлення з новітнім українським мистецтвом, особисте знайомство з 
найвідомішими його представниками. В 1913—1914 рр. — у редакції ліберального 
україномовного журналу «Світло», а після його закриття — в Чернігівському 
статистичному бюро. У 1916—1917 рр. — помічник хормейстера в українському театрі 
М.К.Садовського. 1920 року подорожував із капелою К.Стеценка «Думка» 
Правобережною Україною від Києва до Одеси. Того ж року організував хор (з 1921 
р. — Капела-студія імені М.Леонтовича), з яким виступав до 1923 року. З 1923 по 
1934 рік — співредактор журналу «Червоний шлях» (Харків). Входить до заснованої 
1923 р. Спілки пролетарських письменників України «Гарт». 1926 року взяв активну 
участь у створенні ВАПЛІТЕ (Вільної Академії пролетарської літератури) з 
М.Г.Хвильовим на чолі, куди увійшли й колишні члени «Гарту». З 1929 р. — дійсний 
член Академії наук Української РСР, у 1936—1939 рр. і в 1940—1943 рр. очолює 
Інститут літератури АН УРСР. З 1947 р. — член-кореспондент Болгарської АН, 
доктор філології. 1943—1948 рр. — міністр освіти УРСР. З 1953 по 1959 рік — 
голова Верховної Ради УРСР, заступник голови Ради Національностей ВР УРСР, член 
багатьох товариств, комітетів, президій, кавалер орденів і медалей. Лауреат 
Державної премії СРСР (1941), Державної премії УРСР імені Т.Г.Шевченка (1962). 
1967 року отримав звання Герой Соціалістичної Праці. Помер 16 вересня 1967 року 
в Києві. 
 
Багаторічна експлуатація імені й авторитету митця тоталітарною системою стала 
причиною його глибокого внутрішнього конфлікту із самим собою, призвела до 
падіння його реноме як поета в очах співвітчизників і світової громадськості. У 
сучасників виявилося неоднозначне ставлення до його творчості, небажання вникати 
в її приховані підтексти і мотиви. П.Г.Тичина гостро відчував трагізм свого 
становища в ролі гвинтика тоталітарної ідеологічної машини (що засвідчено, 
зокрема, його власними оцінками, аналізом його творчості, характером стосунків з 
іншим видатним українським поетом — Євгеном Маланюком). П.Г.Тичина починав як 
поет у 1906—1910 рр. з наївного наслідування народних пісень та творів 
Т.Г.Шевченка. Перші друковані твори молодого поета з’явилися 1912 р. Подією 
величезної ваги в новочасній українській літературі став вихід у світ першої 
збірки віршів «Сонячні кларнети» (1918), пройнятої сонячною вірою в життя, 
людину, в рідний знедолений народ. Ця книга одразу поставила 27-літнього поета 
поруч із першорядними митцями новочасного українського відродження. За 
визначенням Г.Грабовича (США), рання символістська система Тичини побудована на 
злитті традиційного, народного й неповторного, індивідуального, на коливанні між 
реальністю і мрією, естетичному сприйнятті космосу й резонуючого «я»... В основі 
шукань митця, на думку дослідників, — давній філософсько-культурологічний код: 
людське «я» і Бог, Всесвіт. Тичина рано утвердився в думці про поезію як 
синтетичний вид мистецтва. На практиці це обернулося перенесенням у площину 
поезії засобів суміжних мистецтв: у «Сонячних кларнетах» звук подається 
«забарвленим», колір — «озвученим», зорові образи чергуються зі слуховими. У 
віршах цього періоду можна знайти перегуки з Рабіндранатом Тагором, Волтом 
Вітменом, Емілем Верхарном, однак при цьому вони, ці вірші, лишаються 
самобутніми і самодостатніми. Великий вплив на П.Г.Тичину справили 
М.М.Коцюбинський (вони часто зустрічалися і спілкувалися в останній період життя 
Коцюбинського у Чернігові), О.М.Пєшков (Максим Горький). За трагічною 
напруженістю, емоційністю й філософічністю творчість П.Г.Тичини зіставляють з 
творчістю реформатора англійської поетичної мови Томаса С.Еліота, лауреата 
Нобелівської премії (1948 р.). Серед композиторів і художників йому були духовно 
близькими Ліст, Берліоз, Римський-Корсаков, Микалоюс Чурльоніс та Мартирос 
Сар’ян. Протягом життя П.Г.Тичини існував постійний і надзвичайний тиск на 
нього, на його творчу активність. Імпресіонізм і особливий композиційний 
характер його творів, починаючи зі збірок «Плуг» (1920) і «Вітер з України» 
(1924), дедалі більше пом’якшується і замінюється спершу риторичними, а далі й 
абстрактними формулюваннями. Переломною в творчості поета вважається збірка 
«Чернігів» (1931 р.), яка означила його перехід в число «офіціозних» авторів. 
Однак творчість П.Г.Тичини й після цього не вписується в прокрустове ложе 
простих схем: його приховане протистояння з тоталітаризмом на цьому не 
припиняється. Це засвідчують окремі поетичні, літературознавчі, публіцистичні 
твори пізнішого часу: «Григорій Сковорода» (1939), «Похорон друга» (1942), 
«Творча сила народу», «Геть брудні руки від України» (1943) та деякі інші. 
Незважаючи на згубний для творця вплив тоталітарної системи, П.Г.Тичина в галузі 
поезії, прози, публіцистики, а також у науково-критичних працях виявив себе 
одним із найосвіченіших радянських письменників, чия ерудиція охоплювала суміжні 
з літературою види мистецтва — музику і живопис. За життя він встиг звідати не 
тільки розчарування, а й щиру дружбу, любов (у цьму виявилася його перевага над 
бездушною системою, заложником якої був). 
 
Похований П.Г.Тичина на Байковому кладовищі в Києві.
