КИРИЛО КОЖУМ'ЯКАКИРИЛО КОЖУМ'ЯКА
 
Колись був у Києві якийсь князь, лицар, і був коло Києва змій, і щороку посилали 
йому дань: давали або молодого парубка, або дівчину. Ото прийшла черга вже і до 
дочки самого князя. Нічого робить, коли давали городяни, треба й йому давать. 
Послав князь свою дочку в дань змієві. А дочка була така хороша, що й сказати не 
можна. То змій її і полюбив. От вона до його прилестилась та й питається раз у 
нього:
— Чи є,— каже,— на світі такий чоловік, щоб тебе подужав?
— Є,— каже,— такий у Києві, над Дніпром. Як затопить хату, то дим аж під 
небесами стелиться; а як вийде на Дніпро мочити кожі (бо він кожум'яка), то не 
одну несе, а дванадцять разом, і як набрякнуть вони водою в Дніпрі, то я візьму 
та й учеплюсь за них, чи витягне-то він їх? А йому й байдуже: як смикне, то й 
мене з ними трохи на берег не витягне. Отого чоловіка тільки мені й страшно.
Княжна і взяла собі те на думку, і думає: як би їй вісточку додому подати і на 
волю до батька дістатись? А при ній не було ні душі, тільки один голубок. Вона 
вигодувала його, ще як у Києві була. Думала-думала, а далі і написала до отця:
“Отак і так,— каже,— у вас, панотче, є у Києві чоловік, на ймення Кирило, на 
прізвище Кожум'яка. Благайте ви його через старих людей, чи не захоче він із 
змієм побиться, чи не визволить мене, бідну, з неволі! Благайте його, 
панотченьку, й словами, й подарунками, щоб не образився він за яке необачне 
слово. Я за нього і за вас буду до віку богу молиться!”
Написала так, прив'язала під крильцем голубові та й випустила у вікно. Голубок 
звився під небо да й прилетів додому, на подвір'я до князя. А діти саме бігали 
по надвір'ю да й побачили голубка.
— Татусю, татусю! — кажуть.— Чи бачиш — голубок од сестриці прилетів?
Князь перше зрадів, а далі подумав-подумав да й засумував:
— Це ж уже проклятий ірод згубив, видно, мою дитину! А далі приманив до себе 
голубка, глядь, аж під крильцем карточка. Він за карточку. Читає, аж дочка пише: 
так і так. Ото зараз призвав до себе всю старшину.
— Чи є такий чоловік, що прозивається Кирилом Кожум'якою?
— Є, князю. Живе над Дніпром.
— Як же до нього приступити, щоб не образився та послухав?
Ото сяк-так порадились да й послали до нього найстаріших людей. Приходять вони 
до його хати, одчинили помалу двері та й злякались. Дивляться, аж сидить сам 
Кожум'яка долі, до них спиною, і мне руками дванадцять кож; тільки видно, як 
коливає от-такенною білою бородою! От один з тих посланців: “Кахи!”
Кожум'яка жахнувся, а дванадцять кож тільки трісь, трісь! Обернувся до них, а 
вони йому в пояс:
— Отак і так: прислав до тебе князь із просьбою...
А він і не дивиться, і не слухає: розсердився, що через них та дванадцять кож 
порвав.
Вони знов давай його просить, давай його благати. Стали навколішки... Шкода! 
Просили-просили та й пішли, понуривши голову.
Що тут робитимеш? Сумує князь, сумує і вся старшина.
— Чи не послать нам іще молодших?
Послали молодих — нічого не вдіють і тії. Мовчить та сопе, наче не йому й 
кажуть. Так розібрало його за тії кожі.
Далі схаменувся князь і послав до нього малих дітей. Тії як прийшли, як почали 
просити, як стали навколішки та як заплакали, то й сам Кожум'яка не витерпів, 
заплакав та й каже:
— Ну, се ж уже для вас я роблю.
Пішов до князя.
— Давайте ж,— каже,— мені дванадцять бочок смоли і дванадцять возів конопель.
Обмотався коноплями, обсмолився смолою добре, взяв булаву таку, що, може, в ній 
пудів десять, да й пішов до змія.
А змій йому й каже.
— А що, Кириле? Прийшов биться чи мириться?
— Де вже мириться? Биться з тобою, з іродо проклятим!
От і почали вони биться — аж земля гуде. Що розбіжиться змій та вхопить зубами 
Кирила, то так шматок смоли й вирве;
що розбіжиться та вхопить, то так жмуток конопель і вирве. А він його 
здоровенною булавою як улупить, то так і вжене в землю. А змій як вогонь горить 
— так йому жарко, і поки збігає до Дніпра, щоб напитися, та вскочить у воду, щоб 
прохолодитися трохи, то Кожум'яка вже й обмотавсь коноплями і смолою обсмолився. 
Ото вискакує з води проклятий ірод і що розженеться проти Кожум'яки, то він його 
булавою тільки луп, аж луна іде. Бились-бились — аж курить, аж іскри скачуть. 
Розігрів Кирило змія ще лучче, як коваль леміш у горні: аж пирхає, аж 
захлинається проклятий, а під ним земля тільки стогне.
А тут у дзвони дзвонять, молебні правлять, а по горах народ стоїть як неживий, 
зціпивши руки, жде, що то буде! Коли ж зміюка бубух! Аж земля затряслась. Народ, 
стоячи на горах, так і сплеснув руками:
— От так Кирило! От так Кожум'яка!
От Кирило, вбивши змія, визволив князівну і віддав князеві. Князь уже не знав, 
як йому й дякувати. Та вже з того-то часу і почало зватися те урочище в Києві, 
де він жив, Кожум'яки.
 
