Про Грицька Сагайдака все було розказує Березолуць- 
кий, що жив у Покровському, а його батько був із запо- 
рожців,— служив колись хлопцем при кошовому. 
Раз якось пішли запорожці по здобич та й заблудились, 
лишився один кошовий Сагайдак на всю Січ. Нема коза- 
ків та й годі! Уже й ніч настала, уже й сонечко сходить. 
Ото кошовий устав уранці та й каже:. 
— Е, хлопче, сьогодні якась буде потуга! 
— Яка ж, батьку, потуга? 
— А побачиш тодії Заряджай.но рушниці та не забудь 
і пістолі!.. 
А в курені сотні дві, може, пістолів, та й курінь великий 
такий! 
Позаряджав хлопець рушниці, наготував і пістолі. От 
кошовий начепив на себе вісім пістолів та й вийшов із 
куреня. 
— Ну дивися ж, хлопче... Як буде яка халепа, подавай 
мені рушниці. Коли б ти встигав лишень, а я вже відіб'юся. 
Не встиг кошовий вийти з куреня, коли глядь — а їх 
іде тьма-тьмуща, хмара хмарою! І все турки! Несуться, 
як скажені, а в тороках усе сириця. Не добігли скільки там 
сажень,— може, тридцять, а може, й двадцять, а кошовий 
як вискочить, та як крикне: 
— Стій! Хто такі?.. Не підходь — переб'ю! 
Вони й з'їхалися докупи. Вискочили два начальники в 
позументах і підходять до кошового. 
— Здрастуй,твая! 
— Здрастуй, мій! А що скажете? 
— Пропусти нас, спаеибі тобі, на Самарі 
— Просим спершу в гості, а потім уже будеме бала- 
кать об ділові. 
Прийшли вони, а ті, що за ними, стоять і ні з місця. 
— А розстилай, хлопче, бурку! — каже кошовий. 
Хлопець розіслав. Вийняв кошовий вина, понаставляв 
усякої всячини. 
— Сідайте! 
Посідали вони, випили, закусили, побалакали. 
— Ну, тепер їдьте! — каже кошовий. 
Як посідали ті начальники на коней та як майнули! 
А за ними всі турки так і заклекотіли! 
— Ну, слухай,— каже хлопцеві кошовий.— Буде плач, 
стогін великий,— ото наших вестимуть турки в полон. 
Так днів через два женуть... І плач такий, що господи 
милостивий! Нав'язали сотень по п'ять, а може, й по ти- 
сячі кожний та й женуть. Дівчат і жінок так собі, на сво- 
боді, а чоловіків та парубків пов'язали сирицею та й же- 
нуть повз могилу Маріупольським шляхом. Догнали вже 
до кошового. 
— І що, батьку, якби цих людей та визволити? — каже 
хлопець. 
— Я,— каже Сагайдак,— на те й важив! Хоч і багато 
турків, та все ж будемо битись!.. 
І вибив усіх, як є! Вибив, а його не взяли: він знаючий 
був. Його ні куля не брала, ні шабля не рубала. Він такий 
був, що із води виходив сухим, а з вогню — мокрим. Він 
знав усі броди і всі чаклунські засоби. Одним словом, він 
був знаючим чоловіком. 
Одного разу цар запитав у нього: 
— Де твоє військо? 
— А де воно? — каже.— Народиться та й умре, а як 
умре,— знову народжується,.. 
Оцей Сагайдак та Семен Палій були в запорожців най- 
визначніші кошові. Як вони повмирали, то й Запорожжя 
вмерло. 

