Оце я думаю, брати,
Про долю рідного народа;
Прийшла година хрест нести,
Бо всюди - злидні, скрізь незгода.
Оце гадаю, - і мені
Таки частесенько здається,
Що мир, запеклий у борні,
Жартує тільки та сміється;
Що пал мережаних речей
За оборонників святині
Одна омана для очей
Чи марний гук серед пустині;
Що мир, лукавий, як дівча,
Цього на людях уквітча,
А серце схилить до другого,
Пригорне потай дорогого,
І хто всю душу віддає -
В кайдани зрадно закує,
На трупі бенкет бучний справить
За домовиною ославить,
Дітей та внуків нацькує;
Що мир... О ні... бо тільки вами
Душа убога замарить –
Якими радими словами
Бажав би я заговорить.
Я знову вірю, що пригода,
Мов чорна хмара, пропливе,
Що невмируща міць народа
Усе лихе переживе!

