СРІБНІ САНИ

Не мусили писати віршів, 
спокійний мати день, спокійну ніч. 
Віднині смак вина мені погіршав, 
світ помутнів довкола віч. 
Не знаєте страждань поета, 
для нього дні — мов шпаги, ночі — гірші, 
кожна хвиля має гостроту стилета, 
переслідують і гонять ненаписані вірші. 
Галки, ворони, гави 
лопочуть крилами в ночах і днях. 
Рахманна лента слави 
за серця не заплатить жах. 
Галки, ворони, гави 
клюють усі гадки в сувоях втоми, 
в божевільнім гоні, без угаву 
їдуть серцем сріблястими саньми. 
Дуднить, гуде земля, 
лящать і свищуть батоги. 
О кругойдучий шлях, 
клятьба моєї снаги. 
Зайві, зайві остроги. 
Трійка диких бігунів 
гуляє й гризе остроги, 
бере під ноги місяця пів. 
Курява срібним клубом 
топтаний сніг несе. 
З рушниці гримнули їм в зуби, 
хай щезнуть, пропадуть на все. 
А може, ні… Думки несталі. 
Нехай стрілою грудь пробита, 
нехай торощать далі 
мене їх золоті копита. 


