Ленгстон Х'юз 
  СТАТУСИ Й СТАТУЇ

  — Того тижня, коли ховали Малькольма N., у Гарлемі було 
  стільки полісменів, наче якийсь їхній з'їзд зібрався. А на півдні 
  в Алабамі, у Селмі, тоді поліція мала стільки роботи — арешто- 
  вувати негрів, що доводилося спішно приводити до присяги нових 
  полісменів, набраних із ку-клукс-клану,— сказав Простак.— Пев- 
  не, нью-йоркському муніципалітету це діло обійшлося в півміль- 
  йона доларів — держати всю оту поліцію в Гарлемі цілий тиждень, 
  та ще й доплачувати за понаднормові години. А штат Алабама 
  трохи не збанкрутував, годуючи в тюрмі заарештованих негрів. 
  Мені здається, білим було б дешевше просто заходитись та й дати 
  неграм усе, чого ті хочуть, і не витрачати більше таких грошей 
  на поліцію, та в'язниці, та суди, та на отих старих суддів, що все 
  видають постанови, а на них ніхто й не зважає. Скільки ж воно 
  все коштує! 
  — Авжеж,— погодився я. 
  — А втім, усі гроші й так у білих,— міркував далі Простав—- 
  отож їм і не шкода втрачатися. Всіх однаково не витратять. 
  А негрові хтозна-як важко збитись на три-чотири сотні. Чорно- 
  шкірий навряд чи спроможеться роздобути стільки грошей, щоб 
  перебратись із Брукліна до Бронкса, вже не кажучи про доплату 
  за зупинку в Гарлемі. Ми — нужденний народ. Ось чому я й 
  хотів би стягти заборговане моїм предкам за всю ту роботу, що 
  вони зробили в цій країні за часів рабства! 
  — Статус обмежень установлено вже давно,— озвався я. 
  — Може, через це динамітники й хочуть ту статую підірва- 
  ти,— зауважив Простак. 
  — Та я не про статую Свободи. Я говорю про статус обмежень. 
  — Ото й усе, що нам дали,— відказав Простак,— бо статуя 
  Свободи весь час стоїть спиною до Гарлема. 
  — Вона завжди дивилась у море,— пояснив я,— в той бік, 
  звідки прийшли білі американці. А ви, африканці, прибули пів- 
  денними шляхами, вас висаджували здебільшого у Вірджінії 
  й Каролінах тощо — задовго до того, як Свобода запалила свій 
  смолоскип. 
  — Еге, тоді горіли тільки смолоскипи ку-клукс-клану,— пого- 
  дився Простак.— Ти знаєш, я, відколи живу в Гарлемі, ще не 
  бачив тієї Свободи в обличчя, але на поштових картках вона 
  гарна. І я сподіваюся, що її не підірвуть перше, ніж я побачу 

  її в вічі. Як ти гадаєш: звідки люди беруть усі оті бомби та дина- 
  міт, щоб підстроювати вибухи, коли тепер навіть хлопчисько 
  петарди не може купити для забавки в день Четвертого липня? 
  Петарди, бач, заборонені. А брусок динаміту, бомбочку, гвинтівку, 
  пістолет будь-хто може дістати, коли захоче зробити якесь паскуд- 
  ство. А таким мирним людям, як я, краще не попадатись полі- 
  ції в руки з будь-якою зброєю, хай навіть для самозахисту в ліфті. 
  Що я можу мати при собі, щоб оборонитись від наркомана, 
  коли тому треба тридцять доларів на укол? Правда, наркоман 
  тільки гляне на мене — й зразу побачить, що грошей у мене 
  нема. Але ж як йому припече, то він ладен у старця торбу від- 
  няти. Нехай би місто врядило наркоманський фонд для тих 
  бідолах і платило за їхні уколи, то вони б і не мусили грабувати 
  старих жінок і таксистів. Адже колись були пункти роздачі 
  юшки — під час великої кризи,— то хай тепер будуть пункти без- 
  коштовних уколів. 
  — А в Англії, власне, так і роблять, як ти кажеш. Там у них 
  є пункти, де наркоман може «заправитись». А в Нью-Йорку таке 
  вибило б грунт із-під ніг у спекулянтів героїном — і дрібних, 
  і великих, що загрібають на цьому мільйони. І злочинів би напо- 
  ловину поменшало. 
  — Згоден,— сказав Простак,— бо тоді наркомани не мусили б 
  грабувати мене, щоб платити отим спекулянтам. Тож нехай муні- 
  ципалітет не витрачає стільки грошей, щоб держати в шорах 
  сумирних негрів, а трусне гаманцем і вгамує наркоманів. 
  Я гадаю, такому наркоманові й тяжче вдарити та пограбувати 
  стару жінку в Квінсі, ніж негрові зняти колотнечу в Гарлемі. Ті, 
  що встряють у колотнечу, здебільшого здорові лобурі й самі добрі 
  забіяки, тож якось можуть постояти за себе. А вісімдесятирічна 
  жінка не може. Або як чоловіка чи жінку заскочать у ліфті сам- 
  на-сам, хай бог милує! Оці ліфти без ліфтерів наче й придумано 
  для грабунків. А в Гарлемі у більшості ліфтів зроду не було 
  ліфтера. Наркомани просто вподобали ліфти у нашому будинку. 
  Коли на третьому поверсі до ліфта ввійде знавіснілий наркоман, 
  що ти можеш зробити? Або уяви, що ти таксист, сам за кермом, 
  і околиця безлюдна, а позаду сидять хлопці й аж трусяться, щоб 
  добути на укол! Тож нехай краще міська влада запише в новий 
  бюджет пункти безкоштовних уколів. 
  — Піди скажи це в муніципалітеті, то з тебе посміються. 
  — А може, новий мер і не посміється,— відказав Простак.— 
  То жіночка і з себе непогана, й тямуща. 
  — Еге, місіс Мотлі вродлива жінка,— погодився я. 
  — Мені вона схожа на статую Свободи,— сказав Простак.— 
  І спиною вона до Гарлема не повернеться, бо сама там жила 
  й знає, про що я говорю. Вона знає, що в нас мільйон фараонів 
  і півмільйона наркоманів і що нам треба безкоштовних уколів. 
  — Щодо мільйона й півмільйона ти загнув,— усміхнувся я.— 
  І переплутав усі проблеми. 

  — То проблеми мене заплутали,— відказав Простак.— Але я 
  сподіваюся, що та'гарненька місіс Мотлі живе не в такому будин- 
  ку, де ліфт без ліфтера. А як у такому, то хай би міська влада 
  зняла з поста котрогось гарлемського фараона, що стовбичить 
  там на розі, й приставила до неї, щоб охороняв її ввечері, коли 
  вона йтиме з муніципалітету додому. Бо в нас он скільки нарко- 
  манів чатує коло ліфтів без ліфтера, аби добути тридцять дола- 
  рів на укол, а я не хочу, щоб із моєю статуєю Свободи щось 
  сталося. 
  — Ти маєш на увазі Констанцію Бейкер-Мотлі? 
  — Авжеж,— відповів Простак. 