
Не було нікого, Нікого із Тих, Кого знаєш.
Ніколи не було так пусто, так порожньо перед очима,
твоїми очима, і перед моїми - гадаєш,
що ця порожнеча достатня для втечі причина? 

Утечі в майбутнє, в намріяну сонячну днину,
на вибір узявши і поглядом ткнувши за карту,
на кшталт Лобачевскому, прошепотівши Декарту
новини про виміри, котрі живуть у "покину".

Немов парадокси, єднаючись, створюють масу
достатню для рішення і недостатню для руху,
немовби "де інде" живе не в скороченнях м'язу,
а тільки в мотивах для змін alter ego і духу,

в спроможності до огортання нового ландшафту,
щоденної практики у оприлюдненні звуків,
у перекладанні маршрутів обачливих кроків
із вимови "нашої" в "їх" діалект брудершафту, -

де знову не буде нікого із Тих, Кого знаєш…
І буде так пусто і порожньо перед очима! -
що кращий пейзаж за вікном в час, коли зажадаєш 
позбутися гострого холоду межи плечима?

Ось так протиріччя згуртовують внутрішню масу -
для руху, тобою відкинутого, як і мною, - 
яка, з Магометом порівнюючись і з горою,
у вимірах збільшує Всесвіт - навіки і зразу.
