Ніч розписала небо 
в синю домашню вазу. 
Захлинулася електричка. 
Комар в спориші принишк. 
Замурзався я на роботі — 
і мати примітила зразу 
Заплямлені солідолом ще путні 
сірі штани. 
 
Баняк на плиту поставила. 
Дістала з полиці мило. 
А місяць у білих споднях 
з батьком у шахи грав. 
Далеко овогнене місто 
на сон голубий мостилось. 
Смачною була після пива 
густа кабачкова ікра. 
 
Відгонили грушами хмари. 
У вітрі топилися шепоти. 
Сад колихався солодко 
на гойдалці тишини. 
А на пружинистій шворці, 
звішені за манжети, 
Пришпилені гострими зорями, 
в небо ішли штани. 
 
(Повні образи, повні огуди 
Мої пишногубі етюди. 
«Це вже занадто, це вже занадто» — 
Мені нашіптували сонати, 
І розсипались по панелі 
Мої рондо і ритурнелі — 
Я обійшовся без них, 
Оспівуючи штани.) 
 
 
