НЕКРОЛОГ 
КУКУРУДЗЯНОМУ КАЧАНОВІ, 
ЩО ЗГНИВ НА ЗАГОТПУНКТІ 

Не чути голосінь, іржавіють оркестри, 
Оратори втомились від кричань: 
В труні лежить не вождь і не маестро, 
А просто — кукурудзяний качан. 

Труна із тупості, бездарністю оббита; 
Бредуть за нею стомлені думки: 
Кого оплакувать, кого мені судити, 
Кому із серця відбивать замки? 

Кого трясти за петельки і душу? 
Кого клясти за цю безглузду смерть? 
Помер качан, і я кричати мушу, 
Налитий смутком і злобою вщерть. 

Качане мій, за що тебе згноїли? 
Качане мій, кому ти завинив? 
Качане мій, лягли в твою могилу 
І людська праця, і щедроти нив. 

Безсонні ночі, неспокійні днини, 
Мозолі, піт, думок гарячий щем 
Лягли з тобою поруч в домовину 
І догнивають під густим дощем. 

Прокляття вам, лукаві лицедії, 
В яких би ви не шлялися чинах! 
Ви убиваєте людську надію 
Так само, як убили качана. 


