Збірка СИНІ ЕТЮДИ

КОЛОНІЇ, ВІЛЛИ...

Так от: єсть вілли, біля міста в кучерявих лісах засіли, і шосе до них гадючиться. Єсть вілли, єсть і колонії — дитячі. Вілли: специ, їхні жінки відповідальні, взагалі — кваліфікація, цвіт. Ну... 

— Ну, я цю гладку корову й близько не допустила б. Ганьба! Годуємо паразитів. 

— Да, непорядки. 

А вдруге вже друга на першу: 

— Подумайте: їй одно місце на віллі, а вона цілу сем'ю притягла, ще й «друга дома» притягла... Безобразіє... 

...Отара білорогих баранців посунула до сонця: то хмари, то небо за голубе поле... Ну... 

І третя на другу: 

— Сволоч! В городі одержує тринадцять пайок, ще й тут у три горла. 

їдять шоколад, п'ють каву, молоко — поправляються. Так живуть. 

Синіє вечір — під'їжджають автомобілі. Тоді гості їдять і всі їдять. 

...Слобожанські ліси й тракти і досі були тривожні. Ходять бандити по лісах. На віллах тихо тому. Купражили гультяї колись, літали по шосе мотори, кавалькади, й гомонів ліс від музики, гамір буржуйський, купецький ходив по корчах... Тепер тихо, тепер їдять... 

...Колонії пішли далеко в ліси. От колонія, скажемо. Цвітуть діти, ростуть з молодняком дубовим, бронзові шиї, очі блищать, як спілі вишні після дощу. В колонії виховательки — тьотя Бася, соцвосниця... да... 

Господарською частиною завідує Гіль. Гіль ходить і співає: «Ми смє-ло в бой пайдьом за власть совєтов»... Цілий день співає. Соловей. Очі йому теж цвітуть, як спілі вишні після дощу. Звідки він — бородатий, мамулуватий? Хто його знає — революція родила. І він у свою матір конче закоханий — у революцію. Не знає нічого, крім цієї пісні,— і не треба. 

— Та покиньте ви співати,— кричить Анфиса Павлівна, гладка, охайна — німецької породи. 

Гіль зникає. 

Є ще стара діва — Павлина Анфисівна,— так кажуть, так звуть,— це не так. 

Ну, і так далі... 

Тьотя Бася — фанатичка. Зустрічає незнайому жінку: 

— Що ви читали з жіночої справи? Що? Бебеля «Женщина і соціалізм» не читали? Та невже? 

Витягає «Женщину і соціалізм». Читає, слухачі тікають. Вона молиться на Коллонтай і Ліліну. А Анфиса Павлівна розказує анекдоти: 

— Я вам по секрету. Цілий скандал був... Коллонтай кричить: 

«Стерво! Тебе в публічний дом». А Ліліна як схопиться: «Ах ти розпусто! Тобі жалко, що я з Зінов'євим живу?» Ха! А вона ж молода, а та стара. 

Павлина Анфисівна, як заходить сонце, іде до ставка, до купальні, роздягається, оглядає тіло й зітхає. Співає з натхненням: «Місяченьку блідолиций, за хмари швидше ти б сховавсь». 

У ставку купається сонце — на ніч. Десь далеко залізниця, десь потяг далеко. 

Б'ють корову в кошарі. Корова замукала й рогами Пахне кізяками, парним молоком і свіжою кров'ю. Прибігла економка (це вілла): 

— Када ви, наконєц, убйотє єйо? 

— Та зараз. 

— ...Та січас,— кричить економка і біжить — її покликано. Сидір чухається: 

— От стерво! Жалко їй народного добра. Микита не чухається: 

— Нехай. Все одно вже сховав. Здивований Сидір: 

— Що? 

— Мнясо! 

— Те, що буде?.. Тьху! От практикант' Микита закурив цигарку. Пахне зеленню, пахне кізяками. Сидір умочив у цеберку ножа й перехрестився: 

— Яке-небудь стерво, та ще й лізе. А спитати б тебе: де ти було, як ми власть завойовували! Ех! Одно слово — ех! Та й тільки. 

Потім він ріже, але не мовчить. 

— Більшовицька власть, щоб ти знала, не печериця печена. 

Це значить воля й свобода. Як ти набиваєш собі пельку, то й іншим не перешкоджай. О! 

Микита хитає головою: 

— Правильно! ...Вони ріжуть корову. 

В колонії сідають обідати. Виховательки, діти. 

Анфиса Павлівна подивилась на Павлину Анфисівну та й подавилась. Павлина Анфисівна сама ж невинність: вона ж не знала що Анфиса Павлівна дитячу котлету їла. 

Анфиса Павлівна запивала водою: 

— Хотіла попробувати... Павлина Анфисівна: 

— Так, так... 

...Приїздить до дітей якась мама. Виховательки люб'язно усміхаються. 

— Ваша дитина прєлєсть, прямо удівітєльно. 

Мама мліє... 

...Набігає хмара літня, пахне дощем. Кричать галки, над деревами літаючи — перед громовицею... 

...Тільки в тьоті Басі нема корзини, а в інших є. У корзинах - варення, котлети, білий хліб та інше... 

...Навіщо?.. 

... До тьоті Басі приїхав знайомий. Було місячно, всі були над ставком. Місце гарне, поміщицьке: нагадує поміщиків. Знайомий сказав: 

— Уся Україна повстанська, запорізька. Куди не глянь — усюди бандити. Мабуть, і за цими березами сидять, щоб вискочити, щоб перерізати всю колонію. 

Павлина Анфисівна скрикнула: 

— Ах! 

Це вона кокетує. Всі це знають, не звертають уваги. Знайомий серйозничає: 

— Чудний українець — то він флегматик не знать який, то він злодій з великого шляху... то він революціонер-Тьотя Бася захвилювалась: 

— Що то є українець? Пролетар-революціонер. 

Знайомий сперечався, тьотя Бася назвала його «соглашателем», лається ще; іде на терасу. 

Анфиса Павлівна глибоко зітхає (їй спати хочеться) і теж іде в кімнату — корова. 

Павлина Анфисівна була задоволена, взяла під ручку знайомого й повела в садок однієї вілли. 

Відтіля їх вигнано. Знайомий обурився. 

— Як ви смієте! Ми ж тільки гуляємо! 

— їді, їді! Не разговарівай!.. 

Знайомий пообіцяв поскаржитись голові Вуцвику. А Павлина Анфисівна спитала: 

— Ну, скажіть правду: ви ж не комуніст? 

Він тричі побожився, що він комуніст, але вона йому не повірила. 

...Громовиця не прийшла — пройшла. В лісі було тихо, між дерев ходив місяць і крапав срібне масло в гущавину. 

Хтось ламав гілки в лісі — не людина, тріскало в лісі. Вилуплювались солов'ята, і соловей уже не співав, і солов'ї мовчали. 

—...Якби ви знали, яка це Анфиса Павлівна: жадна, не дай Господи. Годує дитину, а сама більш за дитину з'їсть: дитячу порцію. 

...На якнайдальшій віллі сміялись. Підійшли до тераси, а за терасою тихенька пісня. Це надхненний Гіль. 

...Тьотя Бася не обідала: її обід з'їв хтось. 

Коли поодцвітали вишні (позривали ягоди), поналивались яблука. В яблуках мед, пасіка, бджоли, дід сивенький — смачно... 

Летіли трутні по шосе. 

...У віллі мешкають два тижні, три, місяць, а то й ціле літо. Одні виїздять, інші приїздять. 

Хто приїздить, каже: 

— По вулицях голод, а тут... 

Через тиждень каже: 

— Чому це сьогодні нема какао? Який же це дім відпочинку? а? 

...Пахне кізяками й парним молоком. Ледве світає, Сидір запрягає коні й везе м'ясо до міста. Насіли: де — хто. 

- Захватіть оцього лантуха з яблуками. - Що за лантух? - Та оцей. Та це ж яблука казенні. 

Його просять, він згоджується за двісті п'ятдесят від пуда. Накрив лантух свіжим м'ясом і закаляв у кров. (Кров і яблука, революція і кров...) Сидір покликав Микиту, й поїхали. Як виїхали з села — на місто селяни їдуть. Сидір кричить: 

— Гей ти, шкапо селянська, не заступай дороги. Роздавлю! Кричать із воза: 

— Не пан, звернеш і сам. То тільки земському звертали колись... Но-о!.. 

Почухав Сидір потилицю й згодився: 

— Та воно й правда. 

Сіпнув за віжку — ліворуч... 

...Підводилося сонце — червоне, заспане, невмите... 

На вілли (мабуть, і в колонії) залітають амури: людське. Буває випадково, буває свідомо, під кущами, коли думає ліс, коли мовчить ліс, тільки тріщить у глибинах — дрібний звір ходить, буває в садках... А через дев'ять місяців вилуплюється дитина. Це гарно, природно, свіжо й людяно. 

Залітають сюди й погані баси — невдачники з міста й дебютантки — балерини й третьорядні скрипники. Тут усе задовольняє. Усіх задовольняє. 

Є і літній театр. 

У суботу висіла афіша: 

Грандіозний вєчєр. Участвують.. etc.
...У неділю тьотя Бася кричала: 

— Я не поведу дітей на цю буржуазну гниль! 

Її не послухали й повели дітей. У дітей сьогодні цвіли очі, як спілі вишні після дощу. Кричало голубе небо, і були оплески гучні і сміх дитячий. 

Діти задоволені, артисти «в ударі», небо кричить. 

Кінчався вечір, заспівали «Інтернаціонал», і скрипник заграв. Тріснула струна в скрипника, й «Інтернаціонал» увірвався. 

І розлігся дитячий регіт на весь ліс. Раптом вискочила з лісу тьотя Бася, бліда, схвильована. 

— Як ви смієте! Як ви смієте глузувати? 

Стояла біля артистів і махала кулаками, її заспокоїли, вона — на сцену і плакала. Діти дивились на неї, витріщивши оченята, деякі теж плакали. 

Ще з тьотею Басею була істерика, і її повели в колонію: скрипник (що увірвалась струна) і балерина. 

Зодіяковий блиск видно весною, як заходить сонце, зодіяковий блиск видно і восени, коли сонце сходить. 

Ранком жеврів зодіяковий блиск, ранком умирали чебреці, снились і пахли чебреці. 

Ходили з вілли в колонію, з колонії на віллу. Вілли, колонії... 

Легенький золотий сум. 

...Чебреці, чебреці... 

Анфиса Павлівна, Павлина Анфисівна посварились. 

— До другої чистки не доживете, все одно викинуть! Анфиса Павлівна обурилась: 

— Безпартєйна! Глядіть, щоб знову в тюрму не попросили. 

Приїздив ще знайомий: дитячі порції їв. Він був сумний — осінь. У городі взимку холодно й голодно. 

...Колонії, вілли. 

Павлина Анфисівна ще ходила в купальню, навіть роздягалась і дивилась на своє тіло. Але не купалась. 

...Ставок думав золоту пісню: 

«Ой пряду, пряду»...—Леонтович. 

І минуло літо. 

Глибокого часу-зажури колонії перевозили в місто. Засмутніли діти, засмутніли вілли. А Анфису Павлівну викинули з партії, і вона виїхала кудись. Із кущів вилізли бандити і, як вовки, скрадались до осель. 

Павлина Анфисівна плакала — йшов тридцять п'ятий листопад. 

Коли їхали по шосе, із корзинки випала «Женщина і соціалізм» — пом'ята, некрасива книжка. 

Тьотя Бася хвилювалась: думала, що це хтось нарочито. Позад усіх ішов Гіль і співав: 

— Ми смєло в бой пайдьом... 

Гудів ліс, падало листя — ішов листопад, прийшов листопад. ...А на віллах ще пахло кізяками і парним молоком. ...Стояли золоті ранки й зодіяковий блиск. 

Із першої вілли Сидір кричав: 

— Микито! Та йди-бо, бісова личинко! Бандите клятий! Микита не озивався.

