Збірка СИНІ ЕТЮДИ

ЧУМАКІВСЬКА КОМУНА 

Повітове місто, де пахне Гоголем, у переліг перекинулось. Осіло. Коли летять буйні, арештантські весни, повітове місто живе нутром: не вилазить з будинків, плодить діти, ходить до церкви, а ввечері п'є чай з блискучого самовара. Увечері в тихому затишку міщанського добробуту шипить самовар: — Ш-ш! І зимою: — Ш-ш! І літом: — Ш-ш! І восени: — Ш-ш! Це тиха надмрійна пісня обивательського щастя. А апогей його — канарейка в клітці. ...Над повітовим містом промчалась революція. Зламала декілька вікон, зруйнувала чимало будинків, розбила гурт сердець і помчалась далі. ...Все йде, все минає й відходить, не вертається, а обиватель знову намагається впірнути в бакалійний сон старосвітського галантерейного життя. Але сон неспокійний буде, сон тривожний буде: чує обиватель — блукає містом хтось невідомий, хтось арештантський. І каже він, зідхаючи: — Да, шерочко. 

...Коли злізти на гору, там манастир. Покрівський зветься, а не долізти до манастиря —Чумаківська комуна. Таки справжня комуна імені Василя Чумака. Мрійник загинув в імлисту київську ніч, а маленька комуна й досі живе в повітовім місті, де пахне Гоголем. 

II 

Біля воріт написано: «В сєм домє прожіваєт дворянін Гараєм». ...А коли на бруку дітвора здіймає гамір, молодий поет Андрій (Андре) деклямує з Чумака: Безнадійно. Є надія: ось, на цьому бруку. Переможці. Піонери. Тисну вашу руку. Біля комуни проходять і тіні минулого — черниці чорні (тепер живуть невідомо де, а в манастирі церква й дитячий будинок). Недалеко й калюжа, а в калюжі вовтузиться сонце, як порося. Іноді сонце заверещить золотом, тоді на мозок спадає гаптований серпанок. ...До Андрія підходить Варвара й оповідає про яму — недалеко яма, куди черниці скидали колись «незаконних» немовлят: опороситься черниця й запричаститься тайни вбивства. Підходить товаришка Валентина — високолоба (чудовий високий лоб... люблю високолобих. М. X.). Валентина заїкається до Варвари: — Ви пппрро це вже ка-а-зали. А Варвара буркотить: — Ну й казала, і ще скажу. Забула, значить. Андрій наставляє вухо й уважно слухає. Варвара починає знову. Отже, в комуні живуть ще такі особи: І/ Іван Іванов, 2/ Же, З/ Мура (останні дві — Бобчинський і Добчинський: зріст), 4/ Йосип Гордієнко — безпартійний (і Андрій безпартійний). Здається, всі. Проте забув: коли теплінь, а в манастирськім саду пахтить медом, у комуні завжди гніздиться сторонній люд. Словом, так: бувають товариші з сіл і губерніяльного міста. Зимою сторонніх мало. А сьогодні весна. Розумієте? Буйна, арештантська весна. У-ух, щоб тобі... Сьогодні весна, мов голуба тягучка: їв би й дивився без кінця...— Д'ех, моя коханко. Дай, візьму тебе в свої залізні обійми: твоє волосся пахне, мов виноградне вино. ...Прилетів традиційний соловей, порозчиняв вікна — правильно! ...А в їдальні дві дошки, чорна й червона. На чорній написано: «Товаришка Же за буйство». На червоній написано: «Товариш Андре за»... (далі розвезено пальцем). ...Же — надто неспокійна. Же — циганочка, а Іванову співає: — Мій симпампончик і вкраїнофільчик. Тоді Мура каже: 

— Ах, моншерамі, це ж моветон. Розшифровую: Іванов — пітерський слюсар, а українську мову знає краще за українців. (Буває). Так міркує: нацсправа, мов уюн (це, здається, в Кавтського), а на мову — плювать. «За якою наказуєте? За китайською? — Будь ласка!» Але Іванов каже: — У нас, у Пітері, так. Ми, пітерські, так.— Словом, авторитет Пітера непорушний. А Пітер — це Іванов. Це, звичайно, щодо публіцистики. ...Ну-с. Же — циганочка. Очі інституткою і гадючкою до Іванова: — Будь ласка, понюхайте оцей оселедець. Чи не почуваєте тут буржуазного духу? А то хочемо ще купити. Іванов знає жарти, але досить серйозно наказує: — Щоб оселедців більш не купувати. Досить. Можна жити скромніш. ... У манастирськім саду гримнув традиційний соловей. За манастирем заграло сонце в рожеві сурми. Мура каже (промова в ніс): — Ан-дре. Це так поважно, ніби в сальоні графині X. Але — це не так: тільки погляд маман, а взагалі — йолки зелені. І все. ...Нарешті комуна розійшлась на роботу. Залишились: Варвара і Андрій, ф Тут і кінець другому розділові. 

III 

Варвара варить борщ на примусі, а Андрій чистить картоплю. Рожеві ранкові сурми біліють. Іде день і біла музика дня. Традиційний соловей замовк. Над манастирем сонце. Звичайно, Варвара буркотить: — Ну от: була у панів — робила. Тепер у комунії — і знову роби. Андрій каже: — Так ви не робіть, Варварушко. Ми й самі справимось. — Не робіть! А хто ж обід зварить?! Га?! — Ну, то робіть, Варварушко. Хвилюється: — Варварушко... Варварушко... Ні в якім разі й баста. Ну-с... Андрій раптом зривається з місця й мчиться до столу. Навздогін йому сміх: — Ага. Приспічило! Андрій хапає папірець і олівець і нервово накидає нерівні літери. Це — поезія. Він увійшов у творчу екстазу. Суєтиться по кімнаті, спішить полетіти й бурмоче незрозумілі фрази. 

А Варвара? О, Варвара спокійна, як курка на сідалі. Картоплю покинув? І біс із нею, з картоплею. Приспічило — значить будуть гроші. О, Варвара це вже знає. Коли до Варвари заходить сусідка. Варвара зводить хмуро брови й пошепки каже їй, вказуючи на Андрія: — Ви не думайте, що він абищо. Він не абищо, а ось... І виймає з кишені Шевченків портрет. — Знаєте хто? Це Кобзар, значить. Товариш Шевченко, отой, що на сполкомі висить. А він (жест на Андрія), значить, під Шевченка пише різні пісні, скажемо, та інші прозвідєнія. ...Андрій по кімнаті носиться. Варвара картоплю чистить. Борщ над примусом булькає. А за вікном повітове місто, де пахне Гоголем, і відходить за обрій слобожанська степова далечінь. 

..Да, ще про Гордієнка не казав. Добре, скажу. 

IV 

Йосип Гордієнко — хороший хлопець. Але — «педантична пунктуальність»: слова Бобчинського чи Добчинського — не пам'ятаю. Йосип, спец з Упродкому, завжди виголений і свіжий, мов хлоп'яча ковзалка. ...Це з його записної книжки: ...«Підвідділ гоління» (підсумок за п'ять років) 113 p. голився своєю бритвою, з них: 14 — на дворі (кімнату зайняли більшовики), 99 — у кімнаті; з цих 993 — порізався: 1 раз сам не знаю чому, а 2 рази забув помантачити бритву, 118р. голився в місцевого цилюрника, що квартирує за Паланкою; з них 5 — в отряді: цилюрник одступав з Червоною Армією. І т. д. А це з відділу самоосвіти: 18 вересня прочитав З сторінки (такої-то) книги, звичайно, з марксизму, тоді ж одна година пішла на вивчення англійської мови для ознайомлення з тред-юніонами в оригіналах, звичайно, з марксистського погляду» й т. д. ...З другої кімнати чути: — Товаришу Гордієнко. Він підводиться й резонно підкреслює: — У нас прізвище одкидається. Кажіть просто: товаришу Йосипе. А Варвара підслухала: — Варваро. Йдіть-но сюди. Варвара незадоволено: — Можете виражаться: товариш Варвара. ...Комуна гигоче, пес у сінях (перелякався) гавкає, а Варвара сердито спльовує: — А ще комунія... Тьху! А над містом мчиться, як революція, молода весна. Зазирає в обивательські вікна, показує язика й летить далі. 

...Д'ех, моя коханко. Дай, візьму тебе в свої залізні обійми. Твоє волосся пахне, мов виноградне вино. 

V 

П'ятий розділ пишу, заплющивши очі: ...Жила-була велика імперія — дроти, ліси, тракти. Сходились тракти, були станції, були допотопні наглядачі: гужевих трактів, гужевих станцій. Ідуть ліси, а там, десь у гущавині, дзвоники — це дрижула, поштові коні. Раптом дзвоники стихають — це злодії... А потім посунули стовпи, за стовпами — шинки... А от іде до царя хохол із скаргою (це, здається, анекдот); узяв квач, уквачив... А далі ще станція, а за нею корчма... за лісами оселі, за оселями туман... І знову чути дзвоники... ...Це ж до чого? — Так собі. ...А з повітового міста, де пахне Гоголем, передають, що дехто з комуністів хазяйствечком обзавівся й будиночок збудував. ...«Е-е-ех, мамочко, заміж хочеться». ...Поле, поле й оберемки з сонця. Пролітає весна, іде літо. Комуна живе так: о 4 годині вдень, як курчата під квочку, в будинок, до себе. А втім, високолоба Валентина рідко буває вдома: на коростивих клячах через бандитські ліси тягнеться вона по волосній периферії — агітувати, організовувати, інспектувати, інструктувати й ще «вати» й «вати». Високолоба Валентина — завжінвідділом повпаркому. Іванов каже: — їв Пітері б згодилась. А Мура каже з апломбом: — Пітер — цитаделя революції, й форт його — Кронштадт. ...А Же ще не прийшла, замість чорної дошки (за буйство) комуна ухвалила: два рази зверх норми прати комунальне шмаття. Мура зазначає: — Так і треба. Буде знати, сволочишка. В комуні «сволочишка» — слово ласкательне, і буржуа тепер сволочами не називають, а називають так: «человєці в благоволєнії». ...Коли всі сходяться — гармидер. Мура кричить: — Ан-дре! 

...А от про телефон так і забув сказати: в комуні є телефонний апарат без дроту. Андрій підскакує до телефону, бере трубку і — — Агов! Мура з апломбом: 

— Не агов, а альо! Всі: — Ша! — Ша! ...Тиша. Андрій голосно: — Агов! Комуна: — Агов! Потім від телефону урочисто-надхненна промова: —Ша. Перекличка йде по соціалістичній федеративній радянській республіці... Відкіля? Ага, чую. Передавайте далі по лінії. Чумаківська комуна в бурю непівського лихоліття почуває себе твердо й непохитно. Комуна певна, що вона є шматок мудрого серця республіки. Капітан комуни, Іванов, салютує в усі кінці, в гнізда братерських комун федерації. Румпель в наших руках. Ганьба нудьгуючим. Смерть неврастенії. Комуна ще раз салютує своїм буйним переконанням: шлях важкий, але шлях до комунізму. Гряде час світової революції. Слава комунам федерації! Слава Чумаківській комуні! В комуні крик: — Слава! — Слава! Екзальтований Андрій скочив на стіл, приймає позу диригента й заводить: — Чуєш, сурми заграли. — Слава! Слава! ...А потім сідають пити чай. ...Манастирський годинник. — Бов! Бов! Із сходу надходить синя гроза. Півнеба обхопила важка хмара. Завмерли дерева. Ні шелесне. Далеко гримає, а блискавиці ріжуть безкраї степи. Ой буде горобина ніч! Буде! ...Мура похилила голову на Андрієве плече, а Андрій у задумі. Бідний хлопчисько: гігантські образи ріжуть його мозок — він поет. Завтра почуємо від нього чудову поезію «громовиця». ...Із сходу надходить синя гроза. Іванов сидить за ломберним столом, але там не карти, а звичайнісінькі інструкції: треба переробити й розіслати завтра по волостях. Же: — Іване! Подивись — гроза. — Не мішай, Же. Мура надхненно: — Нещасна гроза. Коли б вона знала Івана, не одну б молонню послала сюди. 

...А Варвара хреститься в куточку, щоб не бачили. За столом усі, крім Валентини: Валентина в Дубівській волості на роботі. Же язвить: — Товаришу Йосипе. Відкіля це: «гонителі земства й анібали лібералізму»? Гордієнко спокійно відповідає: — Здається, записано... (виймає записну книжку)... Це з книги «за 12 лет» Вл. Ільїна (Н. Леніна), видання Петроградської ради депутатів 1919 року, сторінка 157. Іще говорить спокійно: — Можна взнати й це, наприклад: «Ернст Геккель і Ернст Max» — є розділ теж із книги Леніна «Матеріялізм і емпіріокритицизм», Держ. видав. 1920 p. Або, скажімо, передмова до третього видання «Анти-Дюрінг» написано... зараз скажу... Лондон, 23 травня 1894 року, цебто за три роки, три з половиною місяці й один день пізніш мого народження. Кімната не витримала — регіт. Гордієнко спокійно п'є чай. ...Гроза йде. 

VI 

Валентина... ах, який у неї високий лоб, як башта (люблю високолобих.— М. X.). Валентина несе обов'язки й начальника города, що одвели комуні за Зубівською левадою. А Іванов—начальник кампаній. Місяць має чотири тижні, а два з них призначається для кампаній. Наприклад, тиждень уборки червоноармійських казарм (іде вся комуна), тиждень марксистського знання й т. д. ...Бігли дні (в комуні завжди біжать дні). Вибивалась городина. Після обіду всі виходили на роботу до Зубівської левади. Андрій декламував свої експромти, Іванов підганяв комуну, а комуна кричала: — Нещасний прикажчику... Геть комбурів! А коли сонце розсипалось на далеких зелених гонах, а в манастирі дзвонили до Вечірні, комуна становилась у два ряди й з піснями йшла містом додому. Іванов ішов попереду й командував зводом, він же починав пісню. Одна рука в Іванова (забув сказати) висить: його ранило калединським снарядом, а другою рукою він розмахує в такт: — Ать! Тва! Ать! Тва! Іноді Же' каже: — А може, пісень не треба? Комуна в регіт: — Браво! Же соромиться обивателів. Тоді Же починає перша, і так дзвінко, що на тротуарах зупиняються. 

Але от приїздить із волости Валентина. До Іванова: — Іди сю-юди. Треббба по-о-орадитись. Іванов: — Кажи тут. Валентина мнеться. Звичайно, Андрій схоплюється й кричить несамовито: — Це свинство. Чого тут не кажеш? Ховаєш од мене? Я цього не допущу! Я вимагаю, щоб од мене не було партійних тайн. Я все мушу знати. Це свинство. (...Андрій безпартійний). Потім він ще кричить і доказує, що йому треба все знати, інакше він не може орієнтуватися. Підхоплюється Же: — Як це орієнтуватися? Ану? Вмішується й Мура. — Ан-дре! Же: — Ага, знаю як: шпигуни теж орієнтуються. — Що? Крик! Крик! Крик! ...А увечері на чорній дошці стоїть: «Тов. Же за буйство». ... А Варвара ніяк не добере, з ким живе Андрій: чи з Же, чи з Мурою. — Мама їх розбере. ...І знову біжать дні. Ясні дні відходять, приходять дощі. Комуна забиває чотири кімнати, а в двох ставить пічки-комбідки. ...Повітове місто погрузло в болото й із злістю дивиться на комуну. Один раз на місяць підводяться підсумки роботи. Виникають жваві дискусії. Теоретичні висновки робить безпартійний Гордієнко, спец за Марксом, а практичні діагнози ставить Іванов. Хороби партії — коники вечорів. У комуні розв'язують питання, а потім у повіті проводять кампанії. В дебатах приймає участь і Варвара. Вона сідає біля Іванова: авторитет безсумнівний — і дає такі поради: — А я так скажу оце: недостойні мужики, щоб над ними голови стільки ламали. Не розуміє свого інтересу — цур йому пек. А то можна ще й панів присогласити: хай ще провчать. Мура становиться в позу артиста: — О Ціцероне. Твоїми устами тільки мед пити. Буркотить Варвара: — Ну, дзиґо, хоч на хвилинку замовкни. Тоді Мура до Андрія: — О мій Андріє! Який пасаж! І хилить свою пухку голівку на обідране плече поетове. ...В манастирі знову дзвонять: — Бов! Бов! 

VII 

Ну-с. І живе, значить, комуна біля манастиря, а в манастирі: — Бов! Бов! Біля вікон проходять черниці чорні — тіні минулого. ...Пройшла буйна, арештантська весна — арештантська юність. Пройшло міцне літо — міцна мужність. Прийшла старість — болото. В тихих затишках міського добробуту шипить самовар, і сняться обивателеві бакалейні сни старосвітського галантерійного життя. ...Восени в повітовім місті, як ніколи, пахне Гоголем. Після службових годин Гордієнко зудить Маркса, а Іванов носиться з новими планами. ...А навкруги комуни сіро, тільки зрідка апельсиновою шкуркою промайне сонце. Коли обиватель проходить біля комуни й чує відтіля бадьорий сміх, він на момент зупиняється, єхидно усміхається й раптом зникає в темнім заулку. А в комуні чути: — Ей, ви, ребятоньки! Не забувайте, завтра починається тиждень заготовки палива! Саме тоді Іванов прийшов додому надто пізно і зараз же ліг на кровать і одвернувся до стінки. Підійшла Валентина: — Що з тобою? Підлетіла й Же: — Товаришу капітане, що це ви так довгенько? Іванов мовчав, потім повернув лице. І почула комуна загробний голос: — Друзі мої... винний... їй-богу, винний... Погода проклята... осінь проклята... Же закричала: — Хлопці, сюди! Скоріш! От так капітан! Біжить комуна: — Що там таке? А вийшло, бачите, так (Іванов сам розповів): прийшов до одного спеца, а той випиває самий справжній спирт. Така взяла досада, а тут ще в «Комуністі» оголосили кампанію боротьби «з п'янством». Хотів був розбити пляшку на голові спецовій, а потім подумав... а тут, як нарочито, дощ дрібний... та нудний. ...На другий день, перший раз за все існування комуни, на чорній дошці стояло: «Тов. Іванов, капітан комуни, за...» (далі розвезено пальцем). А втім, комуна цілком була задоволена з такого випадку, бо з цього часу всі вже зазнали солодкість чорної дошки. На другий день Андрій стояв біля телефону й викрикував: 

— Агов! Звичайно, Мура виправляла: — Не агов, а альо. — ...Агов! Слухайте, комуни всея федерації: капітан Іванов потерпів аварію... Же перебиває: — Ах, який ти! Хіба людина може потерпіти аварію? За вікном дощ, а в манастирі: — Бов! Бов! 

VIII 

Комуна пережила й осінь. Прийшла зима. ...Мороз бадьорий, мов молода кропива, кріпкий, як спирт. ...Уночі пішов перший сніг — посивіли вулиці. ...Здрастуйте, мої веселі сніжинки! ...Здрастуй, моя юність-метелице! Пружисте тіло, пружиста думка. Мороз. Хо-ро-ше. А в кімнаті холоднувато. Комбідками не напалиш, та й палива мало. Вікна злегка помережало лідяшками. За вікном летять сніжинки, і ковзять перші сани. Весело біжить селянський коник по пухкій сніговій дорозі. — Ей, братва, гайда розчищати сніг. Шум. Гам. Крик. І дзвенить мороз весіллям молодих голосів. ...Але — — другий сніг приніс із собою й сум. Узнали, що Валентина завагітніла, а Валентину відкликають у центр на дуже відповідальну роботу. Валентина телеграфувала: «приїду через тиждень». І рішила робити операцію. Але це так противно. Валентина згадувала яму, що біля комуни, і черниць. Іще було так противно. Підходила Варвара й питала: — Від кого ж ти, голубонько? Невже від Івана? А може, від Андрія? Валентина: — Ах, як вам не со-о-оромно! А Же прийшла й сказала: — Нічого, Валько, то не вбивство, коли цього вимагають інтереси суспільства. Валентина: — Не те, Же, ннне те. Мммені ннне того... ...Ну-с... Іще два тижні: 

Туп! Туп! ...Стояв мороз бадьорий, мов молода кропива, кріпкий, як спирт. ...На сани сіли всі, вся комуна. Сів і Гордієнко — «пунктуальна педантичність». Мороз кричав: — Ан-дре. І хилила Мура свою пухку голівку на обідране плече постове. А Андрій розсипав у степ: — Передавайте по лінії: Чумаківська комуна салютує в мороз: хай живе світова революція. І одкликався мороз: — Слава. Слава. Слава. ...А втім, Варвара так і не поїхала (одвозили Валентину). Одяг усі мали дуже легкий, а Варвара до того була ще й стара. До саней її не пустила сама Валентина. ...Селянський коник весело біжить по пухкій сніговій дорозі. Одступає манастир усе далі й далі — назад, їдемо в снігову даль. 

Ця комуна й зараз існує — вона на Слобожанщині.

