МІСТО УР

...І жив народ. І звався він шумери. 
Все пережив, і війни, й землетрус. 
І древні воїни, що вмерли, 
держали кубки біля вуст.

У тій долині, що аж ген де 
пісками плавить небосхил, 
царі, поети і легенди
лягли в шість ярусів могил.

Отак помалу і помалу
вони ішли у забуття.
А з міста Ур, з міського валу 
шумери сипали сміття.

Все вище й вище, вище й вище 
смітник тотальний виростав. 
А що було там кладовище, 
то вже ніхто й не пам'ятав.

В долині Тигра і Євфрата, 
котру заносить жовтий мул, 
поблякне слава Герострата 
перед твоєю, місто Ур!

Бо то ж вогонь, то діло чисте. 
В руках людини - то життя.
А ти, пихате і речисте,
по груди вгрузло у сміття.

Навалом сипавши непотріб, 
засипав, сам не знав коли, 
мечі, шоломи, арфи, котрі 
твоєю славою були!

Чи стали люди твої ниці, 
чи вже якась на них мана, 
що ти засипав ті гробниці, 
що ти забув ті письмена?!

Які врятують тебе гуси,
о найнещасніший народ, 
що, переживши такі струси, 
не пережив своїх глупот?!

..Ідуть роки. Ідуть століття.
Хтось щось руйнує. Хтось і створює. 
А місто Ур зсипає сміття, 
зсипає сміття на свою історію.

