СИМОН ПЕТЛЮРА
      СТАТТІ і ДОКУМЕНТИ 
       

 
ВЧІТЬСЯ У ШЕВЧЕНКА
(З приводу 47 роковин смерти поета)
В Бреславі на з'їзді Німецької (Германської) Соціял-Демократичної Партії 
робітники завзято протестували проти тенденції соціялістичних белетристів 
кормити їх, робітників, малюванням утоми, нужди, пригноблення і т. д. 
Робітники заявили, що вони більше люблять старого Шіллера. Інтелігент-поет, 
навіть і той, що хоче стати на стороні пролетарія і йти поруч з ним у боротьбі, 
якось збивається з шляху і, замість ступати в одну ногу з невтомним борцем, 
плентається десь позаду, а замість веселої войовничої пісні йому вириваються з 
уст хлипання і страшенна нудота; коли ж часом такий поет і намацає дужі, 
поривчасті акорди своєї ліри,— сили тієї ненадовго стане йому, і за смілими 
закликами поллється тиха уміркована річ про «болі душі», про «втому життя», про 
сум і нужду, про потребу й поезію спочинку. 
Не диво, що німецький пролетаріят протестує проти такої інтелігентської поезії, 
проти закликів: «Назад у тиху пристань, де спочивають натомлені руки, наболілі 
душі». 
Ніякого спочинку у пролетарія! І вічно вперед! Туди, де усміхається робітникові 
нове щастя,— щастя вільної, постійної і радісної праці, звідки чуються звуки 
гармонійного бурхливого руху, вічно невгомонної і революційної думки! 
Хай затямлять це і наші українські поети і не присипляють народні маси 
проповіддю байдужости, хай не кличуть їх туди, в оті затишні пристані, звідкіль 
вони випадково визирнули на широкі простори народніх змагань, та зараз же і 
всп'ять повернули, коли побачили, якої сили і волі постійної треба, щоб 
залишитись там назавше. 
Треба справді бути інтелігентом психікою, вдачею, цілою природою своєю, щоб 
тішити себе марними надіями і кликати: 
Дужі! волю прекрасну віддайте. 
Ситі! землю Господню верніть. 
Хижі! чулими, добрими станьте 
І століттів гріхи іскупіть! 
Наче справді це можливо? Наче д. Олесь не знає, що всі подібні заклики і 
апеляції «до серця» хижих, дужих і ситих кінчались нічим? Наче український поет, 
вірші якого так купує українська інтелігенція і не знає український пролетаріят, 
не може пригадати з історії, що всі такі сердечні заклики виявляли лише 
слабосилість і власне духовне банкрутство тих, що звертались з подібними 
закликами?! Це все одно, як звернутись до моря, щоб воно оддало назад і живим 
потопаючого, або до вовка, щоб оддав ягня не зарізаним!.. І це не тільки в 
Олеся. Візьміть інших сьогочасних письменників українських, навіть тих, кого 
звичайно кличуть «молодими талановитими», або «по-дающими надії», розгорніть 
твори Винниченка, Пахарев-ського, Філянського, у всіх у них, за виїмком, може, 
Капель-городського, ви з перших же рядків почуєте жалі на болі, на втому; 
замість поезії стріл із криці, войовничої, живої, бадьоро'Г— інтелігентські 
стогнання, поезію втоми, поезію нудьги, розпачу і песимізму. І цей песимізм 
навіть чується і тоді, коли поет-інтелігент хоче співати гімн «живому життю». 
Гімни ці «не виходять» у Пахаревського. Суть цього життя-боротьби не може 
зрозуміти навіть і Винниченко. 
І той, хто оцінює факти літератури, твори естетичні з погляду громадянина, хто 
шукає в них пожиточного, здорового і цілющого бальзаму од ран життя, хто хоче 
запастись од цих творів новими надіями, новою вірою-силою,— або одкине ці твори, 
та довго блукатиме серед хворих або одноманітних і неяскравих, як небо восени, 
виявів інтелігентської творчости, поки знайде якесь здорове зерно, з котрого 
незабаром виросте рослина з буйним-пишним колосом справді живого і вічно 
невтомного життя. 
І мимоволі якось в такі хвилини перед очима вирисовуєть-ся похмура, але й 
лагідна постать — геніяльного мужика-поета, а в пам'яті воскресають величні 
твори Шевченкової поетичної фантазії, наскрізь пройняті духом протесту, духом 
борні, ідеєю радісного страждання за щастя всіх поневолених страдальців землі., 
Коли читаєш Шевченка, серце обливається кров'ю і стискається од болю за горе 
людське,— але разом з тим чується, як в те серце наливається горюча маса 
активного бажання знищити те горе, вирвати з ґрунту і з корінням ті терна, які 
ранять нам душі і не дають можливости втішатися щастям життя. Коли читаєш 
Шевченка, почуваєш бадьорість, прилив якогось романтизму, як після читання 
Шіллера, почуваєш, як виростають крила, а думка стає сміливішою, і в мозкові 
плодяться «дерзкі» наміри! 
До життя — тисячу разів падать і знову підніматися! — кличе Шевченко. «Сонце йде 
і за собою день веде!» — каже він в одному із своїх віршів і цілою своєю 
творчістю поетичною наближує ранок «народнього дня». Він певен, що день цей 
настане і тільки тоді «спочинуть невольничі руки», а правда оживе. 
Надхне, накличе, нажене 
Не ветхеє, не древле слово 
Розтленнеє, а слово нове 
Меж людьми криком пронесе 
І люд окрадений спасе... 
Поки ж настане цей ранок, всіма силами своєї геніяльної душі і великого свого 
страдальчеського серця він звертається до долі, аби вона призначила 
Роботящим умам, 
Роботящим рукам 
Перелоги орать, 
Думать, сіять, не ждать 
І посіяне жать... 
Тарас Шевченко був ворогом байдужости, розпачу, нудного стогнання і нервового 
хлипання, т. є. -[себто] ворогом всього того, що тепер виспівують і апотеозують 
сучасні «тарасики» — поети розбитих ілюзій, хвилевих нервових настроїв і тих 
вогнів, що лише раз піднялися полум'ям, та й погасли в ту ж мить. 
Яка користь нам од попелу їхньої поезії? 
Порівняйте поезію їхню з поезією «геніяльного гореми-ки», і вивід з цього 
порівняння проситься сам собою: у «геніяльного мужика» — незломна енергія, 
бурхливий протест проти застарілих форм життя, боротьба за волю думки, життя; у 
сучасних нервових поетів-«нитиків» — зневір'я, підупад. Вивід з порівняння: у 
першого звуки живого життя, у других похоронні дзвони з симфонії смерти; там — 
весна, вічноюна і в квітках, а з другого боку — засохле листя плаксивої осени! 
Хай прочитає «Кобзаря» Шевченкового перший-лшший робітник український, хай 
візьме потім у руки який-небудь твір Винниченка, ну, приміром, хоч «Дисгармонію» 
або «Великого Молоха», де для змалювання революціонерів у автора тільки 
знайшлись одні фарби, що чорні та сірі, і мало яскравих та світло-радісних; 
дайте, кажу, йому книжки в руки, і ви почуєте од нього те, що почули німецькі 
соціялістичні письменники од німецьких робітників: нудно од нових творів. Краще 
«Кобзаря» читати... 
І так буде через те, що робітник — не прихильник па- сивного настрою, не любить 
він гнути шиї своєї, а думка його колективна звичайно не знає втоми: вічно ширяє 
в царстві широких просторів вільної праці. Робітник шукає і в штуці, все одно, 
чи буде це пластика, малярство, музика, чи красне письменство, чи театр,— руху, 
світлих фарб, смілих ліній, невпинної дії, романтизму. Все це він знайде в 
поезії Шевченка і даремне шукатиме у сучасних українських хлипунів-тарасиків. От 
через що Шевченко дорогий, любий серцю українського робітника, от через що і 
українські письменники новітні, коли хотять, щоб твори їхні приносили певну 
користь (естетичну) для громадянства взагалі і для передового класу його 
пролетаріяту, зокрема і особливо, повинні частіше заглядати до «Кобзаря» і не 
забувати того, що сказав Кавтський про Шіллера: «В той час, коли творив Шіллер, 
з жагою шукали боротьби і бистрого розвитку дії, а не пасивного настрою. Ні один 
поетичний геній не йшов у такій мірі назустріч цій потребі, як Шіллер. От в 
цьому-то й джерело могутнього впливу й популяр-ности поета»... Минуло вже сто 
років, як помер Шіллер, а він усе ще залишається для пролетаріяту «вічно юним» 
навіть тоді, коли він -[пролетаріят] здійснить свої соціяльно-політичні ідеали, 
а не' тільки до цього моменту, як думають філістери, бо життя — постійний рух 
наперед, динамічний, невпинний і бурхливий. І цього не повинні забувати 
українські письменники. Повинні вони йти назустріч потребі громадського 
розвитку, а не кликати в затишні кутки міщанських пристаней. В противному разі 
їх творчість буде «тепличною», непотрібною ні до чого, хіба тільки для того, щоб 
скрашати собою в «красивих» палітурках столики, шафи українських знервованих 
інтелігентів та завдавати зайвого труду записним бібліографам, примушеним з 
професіонального обов'язку заносити такі твори в реєстри «новинок» української 
літератури. 