Читаю душі ваші, наче книги, я 
І сам цвіту — ридаю, як роса… 
Ах, на землі одна, одна релігія — 

 Страждань краса. 

Ви ніжно-стомлені, — троянди зломлені: 
Ой, не цвісти вам знову, не цвісти. 
Кричать ножі, серцями в серце встромлені: 

 зглянсь хоч Ти! 

Ріка біжить, хлюпоче, грається. 
На ній линяють весни, мов убір… 
Ви плачете. Вам серце розривається: 

 Людина — звір. 

О, не тривожтесь так, мої улюблені: 
Людина — звір, в вас чия ж любов? 
Ви всі — до храмів храму стежки згублені 

 Святих дібров. 


