Деякий час в археологічній науці панувала думка, що поселення трипільців 
розташовувалися виключно на високих плато. Це пов'язувалося з гіпотезою про 
вологий клімат України, з твердженням про високий рівень води в Дніпрі й його 
допливах, з припущенням, що дрібні струмки наших часів за часів трипілля були 
великими ріками. 
Наші досліди ствердили хибність цього припущення. Трипільці селились як на 
відкритих місцях високих плато, так і внизу, в долинах між плато, в ярах, на 
берегах невеликих річок, що текли в Дніпро. Іншими словами, топографія 
трипільських селищ не відрізнялася від топографії сучасних поселень українського 
селянства з тією хіба відміною, що коли нині хата селянина відокремлена від 
річки левадою, за часів трипілля житло будовано безпосередньо на березі струмка. 

Тотожність кераміки в трипільських селищах на плато і в долині біля річок 
довела, що ми маємо справу з синхронними поселеннями, з поселеннями одного й 
того самого часу. 
Оскільки трипільці таким чином мали можливість селитися в глибині ярів, 
безпосередньо по берегах струмків, цей спостережений нами факт став вирішальним 
доказом для того, щоб відмовитися од теорії, яку обстоював І. Підоплічко в одній 
із своїх друкованих праць про вологий клімат України за часів трипілля. Клімат 
України за часів трипілля в III тисячолітті перед Різдвом не відрізнявся од 
сучасного. Важко сказати, чи не був він дещо тепліший, але в кожнім разі він не 
був вологіший. Наявність іноді двох печей в невеликій кімнаті, на які поділялося 
тодішнє трипільське житло, здавалося, вказує, що клімат того часу вимагав добре 
палити хату. Отже, навряд щоб клімат міг бути більш теплим, ніж тепер. 
Ми не маємо даних, щоб казати про більшу або меншу лісистість України за часів 
трипілля. Щодо чорноземлі, то кидається в вічі та обставина, що територія 
розташування трипільських селищ в основному збігається з територією чорноземлі 
на Україні. Тут природньо повстає питання: чи трипільці селилися саме на тих 
місцях, де вони вже знайшли чорнозем-лю, чи, може, майже двохтисячолітнє 
культивування грунтів, обробка грунтів трипільцями призвела до витворення цього 
високоякісного шару гумусу. Питання, що тим часом чекає на відповідь. 
Форма селищ. Одне з поселень трипільських часів (на урочищі Коломищина, коло 
села Халеп'я, в районі м. Трипілля) розкопано повністю. Як показали розкопки, 
властивою особливістю селища трипільських часів було те, що житла в цьому селищі 
були розташовані по колу. Отже, середина селища становила вільну, незабудовану 
площу. Це був майдан, який, слід припускати, правив за загін для рогатої худоби. 
Жодних повіток при житлах не виявлено. Доводиться гадати, що стадо заганялось на 
цей майдан і тут в колі, замкненому житлами, худоба знаходила собі безпеку й 
охорону від нападень диких тварин. Етнографічні дані вказують, що такий спосіб 
побудови селищ, з житлами, розташованими по колу і майданом-загоном для худоби в 
середині, є характерний для скотарських народів. Він трапляється ще й нині в 
південноафриканських народів, де селище є разом з тим і загоном для худоби 
(селище-загін; село-крааль). 
Житла. Техніка будівництва. В згаданому селищі, яке розкопано на Коломищині, 
було біля 30 жител. Житла були великі; вони були—і це знов же слід підкреслити — 
більші щодо своїх розмірів за розміри хати сучасного українського селянина. Вони 
мали до 4—5 м в ширину і до 15—20 м в довжину. 
Трипільці мешкали в великих і просторих хатах. Сучасна, новітня селянська 
хата—це, схематизуючи, піч з добудованим до печі простором, що охоплює піл 
(місце для спання), який прилягає до печі, та стіл, поставлений на площі, яка 
витворюється, відповідаючи, з одного боку, довжині місця, відданого для полу, а 
з другого місця перед піччю, де порається й порядкує господиня. Ця хата — 
однопокоєва або двопокоєва, розподілена сіньми. Що ж до хати трипільських часів, 
то вона на Коломищині багатопокоє-ва. Вона має чотири покої (кімнати-камери), 
відокремлені один від одного дерев'яними перегородками; в кожному покої була піч 
або груба з колопічними підвищеннями (лежанками) як місцями для спання. Іноді в 
покої бувало дві печі. 
Трипільську хату будовано з брусів, поставлених сторч і обмазаних ззовні і 
зсередини грубим шаром глини. На півдні, на Уманщині (в Володимирівні), де 
бракувало дерева, хату будовано, як і нині, в т. зв. саманний спосіб, отже з 
вальків глини з найменшою кількістю витраченого на побудову хати дерева. 
Модельки трипільських хат, знайдені під час розкопок, вказують, що хати 
розмальовувалися як ззовні, так і зсередини. Цей звичай, як відомо, зберігся й 
до наших часів. Але слід визнати, що 5 тисяч років тому, в III тисячолітті перед 
Різдвом, трипільці малювали свої хати естетично досконаліше й далеко барвистіше. 
Ефектний різнокольоровий розпис золотавого відтінку з жовто-брунатних, 
червонуватих, рожево-чорних смуг справляє враження буйної й нестримної фантазії, 
тріюмфи барв, що з них милувалася жінка, розмальовуючи хату, як це засвідчує 
моделька, знайдена в Володимирівці (на Уманщині). 
Узори розписів хат, зібрані на Уманщині за наших часів, вказують на високу 
досконалість смаку, але немає сумніву, що розквіту ця ділянка народнього 
мистецтва досягла вже за трипільських часів. Тепер мистецтво стало приватнішим, 
інтимнішим. За «трипілля» воно було далеко всеосяжнішим, більше декоративним, 
розрахованим на більші площі й дальші відстані. Воно було тоді більш 
театральним, більша сценічним, не осібно-родинним, а, так би мовити, 
загальнообов'язковим, всенародним. 
Родинний лад. Зіставляючи структуру і розміри трипільського житла й сучасної 
селянської хати, неважко зауважити, що характер родини й родинного ладу за часів 
трипілля й за наших часів був відмінний. Сучасна хата розрахована на окрему 
невелику родину; батько, мати, діти; хата, звичайно, не поділяється; як 
зазначено, вона у нас однопокоєва. 
Багатипокоєвість трипільського житла, його поділ на кїлька покоїв, більший його 
розмір за новітню селянську хату,— усе це вказує, що трипільська хата була 
призначена для більшої родини, ніж «вузька» родина наших часів. Немає сумніву, в 
трипільському житлі жили родичі, кревняки, але для кожної малої родини 
виділялась окрема камера, окремий покій. Трипільці жили в більших житлах, але на 
окрему родину припадала житлова площа менша, ніж нею користується родина 
сучасного селянина. 
Кожна окрема вузька родина становить за наших часів ізольовану, самодостатню 
родинну й господарчу одиницю; цього не було за трипільських часів. За часів 
трипілля «вузька» родина вже виділялась зі складу роду; вона мешкає осібно, 
готує їжу і їсть теж осібно; але разом з тим вона співмешкає й співгосподарює. 
Процес господарчо-родинного віддиференціювання окремої вузької родини за 
трипільських часів почався, але він ще не є завершений. Родинний лад трипільців 
з цього погляду становить переходовий ступінь між материнсько-родовим устроєм та 
батьківсько-родовим . 
Господарчий лад. Хліборобство й скотарство. Україна трипільських часів — 
суцільно хліборобська країна. В домішці до глиняних вальків ми знаходимо стало 
полову, цілі зерна, зернову луску. Хліборобство не було додатковою галуззю в 
системі господарства того часу, воно становило основу трипільського 
господарства, було його провідною ділянкою. З хліборобством було сполучене 
скотарство. Скотарство було великохудобним. Віл і корова визначали склад стада. 
Кістки коня не виявлені за часів трипілля. Віл, а не кінь є типовим для часів 
трипілля. 
Відсутність повіток при окремих житлах для худоби, спосіб побудови селища в 
суцільно пов'язаному взаємосполученому колі жител, те що ціле 
селище було одночасно загоном, здається, вказує, що худоба була тим часом 
спільною власністю цілої громади й стадо було громадським стадом. Продукти 
поділялися між окремими родинами, але стадо було спільногромадським; не 
виключено, розуміється, що в межах спільного стада окремі родинні групи, 
пов'язані ближчим кровним зв'язком, співжиттям і співпрацею в окремому житлі, 
могли мати в громадському стаді їм приналежне поголів'я, продуктами якого вони 
осібно користувалися, але, сумніву немає, громада на даному етапі ще панувала 
над окреміш-ністю родинних груп. 
Село. Місто. Села були відкриті, їх будовано на відкритих місцях, без того, щоб 
топографічне їх пристосовувано до рельєфу місцевости, який давав би природні 
умови для захисту. Життя було осіло-хлібо-робське й мирне. Трипільці при виборі 
місця для своїх селищ не потребували ізолюватись від околишнього простору, 
оселюватись на відрубних горбах, відокремлюватись ровами й валами. Вони 
потребували захистити свої стада од нападів звірів, чим і був зумовлений спосіб 
побудови селищ, але про щось більше вони не дбали. Вони могли мешкати по березі 
ріки зовсім невеликими оселями, очевидячки, без того, щоб це становило для них 
якусь небезпеку. 
Якщо припустити, що в кожному житлі селища, розкопаного на Коломищині під 
Трипіллям, мешкало 10—15 осіб, то в 30-х житлах сього селища повинно жити 
300—500 людей. Такі, очевидячки, були середні розміри селищ трипільських часів. 
Були, однак, менші, але були й більші. В Володимирівні на р. Синюсі, що впадає в 
Бог, виявлено більше ніж тисячу жител. Якщо на ті часи, то можна цілком певно 
твердити, що на даному етапі село вже починало переростати в місто . 
Зважаючи на географічну територію, де розташовано Володимирівну, на розвинений 
культ, на далеко більшу пишність посуду й його орнаменту, на меншу скупченість 
людей в окремих житлах (житла в Володимирівні не 4-камерні, а двохкамерні), 
можна гадати, що тут, на півдні, був центр трипілля. Київщина була лише 
периферією. 
Що в'яже трипілля з сучасністю? Ми й трипілля. Хліборобство, скотарство, 
топографія селищ, спосіб будови жител, розпис хат і печей, виразні й визначні 
господарчі й народномистецькі спільноспадкові традиції... 
Україна часів трипілля була суцільно хліборобською й суцільно заселеною країною 
з великими стадами великої рогатої худоби, з численним і густим населенням, з 
високорозвиненим орнаментально-декоративним мистецтвом. Це була вже на даному 
етапі країна одночасно сільська й міська, з широкими куль-турними зв'язками з 
Наддунав'ям, Закавказзям (Анау), Середземномор'ям (передмікенська культура 
Греччини), Малоазійськими країнами, Месопотамією і, можливо, навіть Єгиптом . 
Україна не становила в цей архаїчний період якоїсь замкненої в собі, ізольованої 
од цілого культурного світу країни. Навпаки, вона входила в загальне коло 
тодішнього культурного світу, що в ньому панівне місце належало країнам 
Месопотамії й Єгиптові,— країна, що виразно тяжіла на південь і південний схід, 
відповідно до тодішніх центрів світової культури. Ці центри тоді, як сказано, 
були на півдні й південному сході. 
Тут початкові, вихідні первні культури України за 5 тисяч років до нашого часу. 
І проф. Щербаківський мав рацію, підкреслюючи в своїй згаданій вище книзі 
зв'язки українського трипілля з Месопотамією. Месопотамія так само не знала 
коня, а вола, як і три-пілля. «Культура на волах, стодола, ярмо»,—так визначає 
проф. В. Щербаківський провідні риси, що в'яжуть етнографічну культуру 
українського народу з традиціями трипілля. Це, безперечно, так, але слід 
відзначити й відміни: хліборобство з безтяглового стало орним; худоба змінила 
тип: віл трипільських часів, бос прімігеніус, вимер; житло з багатокамерного 
стало однопокоєвим, родина з великої стала вузькою. Збереглась, затримана від 
часів трипілля, народномистецька традиція розпису хат, але спосіб розпису змінив 
свій характер. 
Отже, повинна бути ясність: п'ятитисячолітній зв'язок з трипіллям не був і не е 
зв'язком «китайського» типу, незмінністю сталого перебування; він здійснювався в 
змінах і через зміни, через катастрофи й кризи. Цей зв'язок підпорядковано 
законам зміни епох. Історія України перейшла через кілька епох. Тим-то поняття 
епохи як структурної цілости є однією з вирішальних, напрямних засад в наших 
сучасних історіософічних концепціях і студіях. 
Етнічно-антропологічний тип трипільської людности. Усе вище сказане і взяте в 
культурно-історичному аспекті дозволяє нам, нарешті, перейти до основного 
питання нашої теми, до питання про антропологічний тип трипільської людности, 
про етнічну приналежність населення України за трипільських часів. І, відповідно 
до того, накреслити постановку проблеми про можливість спадкових етно-генетичяих 
зв'язків між населенням України за трипільських часів і сучасним її населенням. 
Інакше кажучи, ми шукатимемо відповіді на питання: чи були трипільці генетично 
нашими предками?.. 
Проф. В. Щербаківський зробив спробу знайти й подати пряме розв'язання цієї 
проблеми. В своїй книзі він висунув твердження, що найдавніше населення України 
за неоліту, саме трипільська людність, нтропологічно репрезентувала 
передньоазійський етнічний тип. <Це,—зазначав проф. В. Щербакївський,— могли 
бути тільки круглоголовці передньо-азійського типу (яфетити), які принесли цілу 
цю хліборобську культуру з Передньої Азії» (стор. 39). «Передньоазійська 
круглоголова раса залишила найбільше останків своєї культури на території 
України в сточищу Дунаю й на північ од Чорного моря... На Україні рештки її 
культури можна бачити від Карпат аж до Кавказу; а особливо багато на Буковині, в 
Галицькім Поділлю й далі на схід аж до Дніпра» (там-таки, стор. 25). 
В темній невиразності минулого цим твердженням накреслювалося дещо певне, але 
вся справа полягала в тому, що твердження це висунене було як висновок 
гіпотетичний з історично-культурної картини неолітичної доби, як вона малювалася 
передісторикові за сукупністю всіх наявних даних. До висуненої ним 
антропологічно-етнічної тези проф. В. Щербаківський дійшов бічними шляхами, як 
історик культури, для якого український народ є хліборобський народ, що в своїх 
господарчих формах зберігає прадавню традицію хліборобської культури бика 
(вола), як вона склалася свого часу в культурних центрах Месопотамії. 
З цього боку на сьогодні ми знаходимося дещо в кращому становищі щодо джерел. 
Щоправда, взагалі, на значний антропологічний матеріял не доводиться 
сподіватися. Річ у тому, що, як про це згадує й проф. В. Щербаківський, 
«тілопальний похорон нищив скелет, а через це не лишав нам матеріялу, на 
підставі якого можна було б антропологічне встановити соматичний вигляд раси, 
належної до цієї культури» (трипільської, стор. 39). 
Але тут в пригоді нам можуть стати трипільські статуетки. Довгий час трималася 
думка в дослідників про кулотовий, абстрактно-умовний, так би мовити, 
метафізичний характер цих статуеток. Однак розкопки в Сушківці, Володимирівні і 
т. д. дали нам статуетки, реалістичний характер яких не мож» бути заперечений. 
Портретна правдивість, антропологічна реалістичність статуеток якнайвиразніше 
кидається в вічі. До того ж починає призбируватись і антропологічний ма-теріял. 
На одному з жител на Коломищині, розкопуваному Мих. Макаревичем, трапилася 
знахідка чолової частини черепа, скошена форма якого цілком відповідала 
антропологічному типу, відтвореному в статуетках. Проф. В. Міллер, який розкопав 
кістякові поховання в неолітичному могильникові біля Ігрені на р. Самарі 
(поблизу Дніпропетровського), в свою чергу, ствердив подібність виявленого ним 
антропологічного матеріялу й статуеток. 
Опублікована в одній з статей проф. Грозного, фахівця в питанні про хеттів 
(хетітів), світлина кам'яної плити з зображенням хетітів не лишає й найменшого 
сумніву про близькість етнічного типу хітітів й трипільців, як ми знаємо цей 
останній за даними статуеток і черепів . Отже, проф. В. Щерба-ківський мав 
цілковиту рацію, вказуючи на спорідненість між трипільцями й хетітами. Для 
хетітів властиве також скошене чоло, вигнутий вірлячий ніс, продовгасте 
витягнене обличчя, як і для трипільців. 
Отже, на сьогодні питання про етнічну приналежність трипільців, про 
антропологічне визначення їх соматичного типу може вважатись в основному 
розв'язаним: трипільці належать до т. зв. «передньо-азійського» антропологічного 
типу. Вони є представники арменоїдного (баскоїдного) типу, як звичайно 
характеризується в антропологічній науці в цілому неолітичне населення Європи й 
Середземномор'я. 
Ми підійшли таким чином до основного питання; в якому генетичному зв'язку стоїть 
етнічно українська людність до трипільської, яка заселювала лісостеп 
правобережної України 5 тисяч років тому? Проф. Щербаківський відповідає на це 
питання позитивно. «Англійський вчений Геддон справедливо каже, що 
антропологічна мапа Європи з часів неолітичної доби дуже мало змінилася. І ми 
вправі вважати і твердити, що ми є та були автохтонами на своїй землі не від VI 
віку по Різдві Христовім, тільки ж від неоліту, тобто не менше 5000 літ» (стор. 
6). 
Відомий археолог В. В. Хвойка в своїй книзі "Древнейшие обитатели среднего 
Приднепровья" (1910) так само вів пряму лінію од трипільців до нинішніх 
українців. З його твердженнями не можна не рахуватися. З усіх археологів, які 
копали досі на Україні, він володів найбільшим археологічним досвідом. 
Однак тут треба виразно відокремити лінію культурно-історичних традицій і 
етнічних зв'язків. Немає сумнівів, уже в трипільський період Україна набуває 
певної суми характеристичних ознак, що лишаються властивою приналежністю за 
наших часів етнографічної культури українського народу як народу хліборобського. 
Від трипільських часів і до наших часів протягом 5 тисяч років існує на Україні 
хліборобство, й хлібороб плекає в своєму господарстві волів і мережить ярмо. В 
тих самих кліматичних і ландшафтних умовах, на берегах тих самих річок і на 
просторах тих самих плато, на масній чорноземлі, шляхом між золотавими ланами 
пшениці простують воли. Сивий дим здіймається вгору з хат, обмазаних глиною й 
розписаних смугами кольорових барв. Як і за часів трипілля, так і досі жінка 
підмазує глиною долівку, розписує фарбами хату й піч. І при вході в хату висить 
зображення вічного дерева, в теперішній деформації: квітка в вазоні, мотив 
вишиванок, що сходить в своєму прототип? до трипілля, коли його позначали 
малюнком на прясельцях. 
Уже за неоліту сформувалася на Україні сума певних елементів матеріяльної 
культури, що входить і досі як складова частина до змісту етнографічної культури 
українського народу, але все ж таки за своїм антропологічним типом українці не є 
трипільці, і тут не може бути поставлений знак рівности. 
Як в мовному відношенні український народ говорить однією з індоєвропейських 
мов, а не однією з передіндоєвропейських, яфетидичною абощо, так і 
антропологічне український народ не може бути ототожнений з народами, що справді 
є прямими нащадками неолітичної людности Європи, як, приміром, баски в Пиренеях 
в Еспанії. За своїм антропологічним типом, як прямі нащадки неолітичної людности 
Європи, баски далеко ближчі до трипільців, ніж українці. Це виразно кидається в 
вічі при порівнянні сучасних фото басків з трипільськими статуетками. 
Для українського антропологічного типу не є властиві ні різко скошене чоло, ні 
вірляче вигнутий ніс. Прямий, а не вигнутий. Обличчя продовгасте, а не 
витягнене. 
Цим всім сказаним ми хочемо ствердити, що ми не повинні ототожнювати народи, які 
є нині, за наших часів, прямими нащадками неолітичного населення Європи, і 
народи, які прямими нащадками людности неолітичної Європи не е. Між неолітичною 
Європою, між її народами й культурами й нами, українським народом, лежить кілька 
епох, що заступили одна одну. Етнографічна культура українського народу не 
лишилася тотожною собі від часів неоліту. 
Історичний процес ж завжди є процесом простого, нічим не опосередненого 
перебування, як. він не завжди також е процесом прямого росту. Проста лінія є 
зручна лінія для діяграм, але й в діяграмах П часто доводиться заступати кривими 
й перерваними. 
Історичний процес не завжди є процесом простих і прямих ліній, як не завжди 
закон ототожненого, відновлюваного в своїй незмінності повторення, прямої 
тотожности керує історією. Історичний процес здійснюється не лише в еволюційному 
процесі поступового розвитку або незмінно завжди тотожнього собі процесу 
біологічного відновлення поколінь, але і в протилежних їм процесах часткового 
або цілковитого винищення поколінь, народів і культур. 
Учені попереднього часу говорили або про поступ, або про сталість. Ми воліємо 
говорити не лише про зріст і перебування, але й про регрес і несталість, про 
занепад і катастрофи. Кризи й винищення становлять не менш важливий чинник 
історії, ніж зріст, сталість, перебування, поступ. Смерть, загибель, втрати 
також рухають історією, як і народження. І ми підраховуємо не лише здобутки, але 
й втрати. 
Дехто з учених виявляв тенденцію пояснювати весь історичний процес і всі 
історичні явища як продукт і вислід кількісного зростання людности. Тим часом 
загибель людности грала не менше важливу ролю в історії країн. 
Отже, коли ми кажемо, що ми є автохтонами на нашій землі, що ми живемо на ній не 
від VI ст. по Різдві, а ще від неоліту, від III тисячоліття перед Різдвом, ми 
повинні, кажучи це, зважити, що між нами й людністю неолітичної України лежить 
кілька перейдених нашими предками епох, кілька етапів етнічних деформацій, 
ступнів розвитку, оформлюваного в проявах різних, часто протилежних тенденцій 
розвитку і одночасно пережитих криз. 
Ми повинні зважити, що наша автохтонність на нашій землі не була плодом і 
наслідком лише самої Оологічної зміни й біологічного відтворення поколінь, що в 
русі часу, протягом тисячоліть, послідовно заступали одне одне — процес 
незмінний і однозначний, тоді справді ми були б антропологічне тотожні 
трипільцям,— а вислідом суворих випробувань історії. В грозах і бурях знищень, в 
бурхливих змінах і зламах творився український народ, що став таким, яким ми 
його знаємо нині.
