(Трагедія)
 
Не отблеск, отблеском рожденный,— 
Ты по себе свой край оставь, 
Твоею песней утвержденный... 
 
А. Твардовский 
 
ПРОЛОГ
 
Мої віки слідом за мною ходять: 
Од вітряків до полиску ракет, 
Фотон і Пишна паска великодня, 
Усе — до лаконічності штиблет. 
 
Надії бубнявіють цвітом вишень 
У сонцем зацілованих садах. 
Слова мої! Шикуйтесь сміливіше — 
Пилюка зір хай шерхне на вустах. 
 
Навіщо я? Куди моя дорога? 
І чи моя тривога проросла 
Од сивої печалі Козерога 
До сивого чорнозему села? 
 
Що маю нести в сиві-сині далі? 
Пшеничну ласку в молодих руках 
Чи чорний рак водневих вакханалій, 
Що серце їсть п'яти материкам? 
 
Я — переклятий ворогом не тричі 
(Рубцями ран закутана душа), 
Дивлюся зорям в мерехтливі вічі, 
В оранжеве шептання: «Поспішай!» 
 
Хрустить повітря вафлями сипкими, 
Ковтаю з вітром чорнобривий спів... 
Яку гіркоту корабель нестиме, 
Бо я ж не наробивсь, не одкипів! 
 
Збираю я в долоні сині тіні, 
Прощаюсь із синицею, з Дніпром, 
Бо в мене не Ньютонове тяжіння, 
А галактичне — в безвість напролом. 
 
Сковороду зустрів я у трамваї 
(Блукає він по світу двісті літ). 
Смушеву скинув і мене питав, 
Чи можу Сонцю передать привіт. 
 
Чоло в старого з жовтої розлуки, 
Мільйони зморщок пов'ялили вид, 
Меланхолійні філософські руки 
Ціпком тривоги пробують цей світ. 
 
Шепоче він: «Ти відлітаєш, сину, 
На лобі в тебе знак неправоти. 
Щоб корабель не став за домовину, 
Візьми благословення — і лети. 
 
Пройдись землею. В серце йди людське ти, 
Питай у нього дозволу і права, 
Бо якорі космічної ракети 
Вросли в народ — 
                         навічно, аж іржаво». 
 
ПЕРША ЧАСТИНА
 
СЕРЦЕ НАВСТІЖ
Божевільна, Врубель і мед 
 
Свій білий плащ накинув я на плечі 
І сонячне кашне, 
І дихав мудрістю 
                         і сподіванням вечір, 
І поїзд мчав мене. 
Гойдались грона хмар 
                         і нахилялись в руки, 
Грибами віяв ліс. 
Дуби тужили, як дозрілі муки, 
І місяць тугу ніс. 
В хиткім промінні прочинились двері — 
І в віялі дощів 
Із пляшкою холодної мадери 
У чорному плащі 
Ввійшов. Поставив. Збуджено застиг. 
Простят мені. 
Переливались в смугах світляних 
Два келихи скляні. 
 
Незнайомий: 
 
Я — вічний чорт. І, лай мене й не лай, 
Я поведу тебе в таку дорогу, 
Що проклянеш ти свій священний край, 
І замір свій, і молоду тривогу. 
Ти перетрусиш кісточки дідів, 
Ти корогву розірвеш на онучі 
І тому, хто тобі так догодив, 
У чорну пащу кинешся із кручі. 
То буде з мукою, з печаллю в сто віків, 
А нині можна просто, полюбовно.. 
Іди до нас, до наших трунарів, 
У наше кодло, вічне і стомовне. 
Ми кришим душі, цвіт б'ємо морозом. 
Нас — чорна ніч, а вас — якийсь мільярд.. 
 
Це не погроза. 
Чого ж ти варт, 
Як віриш в справу липовую? 
Ти ж хлопець свій! 
 
Я: 
 
Кінчай — вип'ю... 
За твій упокій! 
 
Ми йшли удвох. Ліси полум'яніли 
Одспіваним, стухаючим вогнем. 
Тополь дівочих золотисті стріхи. 
Тримали сонце над блакитним днем. 
 
Хатки біліли, чепурились стріхи 
Дівчата в небо пісню понесли. 
Хлоп'ята колесо котили і для втіхи 
Пускали змія між осінніх слив. 
 
Мій чорт був у модерному костюмі. 
Плащ — на руці. Крізь скельця окуляр 
Він розсипав очиці синьоглумі, 
На призьб пекучий непростиглий жар. 
 
Тут сива жінка вилетіла з хати: 
«Ой діточки, коханенькі, сюди 
Ідіть до мене. Я ж бо; ваша мати. 
У мене свято нині. Бригадир 
Щось загордився. Не вітають люди. 
Та людям не до мене, боже мій. 
Мене лиш цуцик й півничок не гудять, 
І котик в мене в, і є бджолиний рій, 
 
Синочки в мене — всі сьогодні дома. 
Приїхали. Спасибі їм, спаси...» 
Я бачив — бралась попелом солома 
Під колір сивої красивої коси. 
 
Така печаль бриніла в її зорі, 
Що дуб од погляду німів і тріпотів. 
Каміння розсипалося на порох, 
І я ламав свої шаблюки брів. 
 
Ввійшли у хату. На столі — горілка. 
Хтось горло мені кліщами здушив: 
Три ложки, три виделки, три тарілки — 
І жодної душі. 
 
Собака за столом, і кіт хлебтав драглі, 
І півень звично сокорів на лаві. 
«Ой діточки, синочечки малі, 
Ну, випийте, красавчики ласкаві.— 
 
Вона чарки підносила котові, 
Собаці й півневі — на ймення звала їх.— 
Андрієві це буде, це Петрові. 
А це Ванюші — вистачить на всіх. 
 
Ще й гості в нас. Просіть до столу, діти!» 
І божевільна у танок пішла. 
І навіжений, і проклятий вітер 
Крутив її круг чорного стола. 
 
Три козаки ридали над старою 
І не могли зійти з кривавих рам. 
Той під Берліном, той в сніжнім завою 
Десь під Варшавою, і третій там... 
 
Ридали козаки в порожнім домі, 
А мати, сива і страшна, пливла 
Над білим світом по святій соломі. 
Кругом планети йшла — кругом стола. 
 
«Ой синочки-синочечки, 
Славні огірочечки, 
Чубчики-любчики, 
Маленькі голубчики. 
Ходить Гітлер по Вкраїні, 
Носить жорна при коліні: 
— Якби вас перетовкти 
Та од Сталіна втекти. 
А я сиджу на рядні 
Та рахую трудодні. 
Сюди — кидь, туди — кидь, 
А ти, старий діду, цить». 
 
Тут двері розчинились. З того віку, 
І з того світу в хату Врубель вбіг, 
Завмер на мить, дивився на каліку, 
І впав на збитий тугою поріг, 
 
І прошептав: «До Третьяковки нині 
Така печаль долинула відсіль, 
Що Демон все розкидав на картині, 
Всіх розігнав, відчувши дикий біль. 
 
Його журбу оця печаль зв'ялила, 
Від сорому себе він в груди б'є. 
Горіли фарби, і тріщали крила... 
Вклоняюсь вам — Страждання ви моє!» 
 
А мати нам у ринку мед давала, 
Густий осінній захолодий мед. 
 
Медове листя за вікном кружляло, 
Печаллю повиваючи свій лет. 
«Тож, гості дорогенькі, на дорогу 
Візьміть гостинець — ринку ж занесіть». 
Я поклонився матері у ноги 
І диких дум порвав жорстоку сіть. 
 
Я сивіти почав у двадцять п'ять 
Од тої хати, од скорботи тої. 
Ця мати вміє сина виряджать, 
Затужить тонко серцем і рукою. 
 
Вона постане, чиста і тривожна, 
Зіпершись на печаль свою внизу, 
І дасть мені в космічне бездоріжжя 
Мед — доброті і роздумам — сльозу. 
 
Похорон голови колгоспу 
 
Його несли на жилавих руках, 
На гніві, на невизрілому смутку, 
В кленовій жовто-білій домовині— 
Сорокалітнього красивого мужчину — 
Його несли на жилавих руках. 
 
А я стояв із невідчепним чортом, 
А я ішов дорогою з людьми. 
І гнулися від горя їхні плечі. 
Я захлинався музикою суму. 
Ми шапки вітру одягли із чортом. 
 
І слалась листом молода дорога, 
Солом'яні брилі хати скидали, 
І синій жаль світився в їх очах. 
Жінки ридали, і тини, і коні — 
І так поволі слалася дорога. 
 
Востаннє він піднявся в домовиш, 
Рукою сперся на ребро гембльоване, 
В ребро життя втиснув востаннє руку 
І смерть прокляв очима і губами, 
Коли піднявсь востаннє в домовині: 
 
«Одну легеню я віддав війні. 
А вам віддав і серце, й мозок свій, 
І злість свою, й легеню ту останню, 
І сивий сум свій, і красу любові, 
Яку зберіг в страховищі війни. 
 
Ось хата Гапчина, похилена, низька. 
Я завинив навіки перед нею, 
Перед її убогістю. Прощай! 
Мені ти не даси спокою на тім світі, 
Вдовина хато, змучена, низька. 
 
Прощайте, ферми! Й ви, воли розумні! 
Й сторожкі коні в траурнім вбранні, 
І чисте сонце, й люди, й лист кленовий! 
І ви, машини, й ти, кринице вірна! 
Прощай, дорого! Й ви, води розумні! 
 
А ти, Бетховене, прости мені за те, 
Що я не мав часу прийти до тебе, 
Що знаю я симфонії полів, 
Але твоєї жодної не знаю. 
Прости мені, Бетховене, за це. 
 
І ви, Родени, Моцарти й Ейнштейни, 
Ходив я часто до людського горя 
І повертав його очима в сонце. 
Одним багатий, іншим бідний я. 
Простіть, Родени, Моцарти й Ейнштейни. 
 
А ти, Степане, п'яний і сьогодні. 
Прости, що лаяв рідко я тебе. 
Що в смуток твій я не ввійшов душею, 
І ти, хмарино сиза, прощавай, 
Дощем поплачеш по мені сьогодні. 
 
Ми з вами хліб робили, цукор чистий, 
І рідко ми дивились на красу. 
Прости, Марино, що не надивився 
Я на вуста твої і очі сині. 
Ми з вами хліб робили, цукор чистий». 
 
І він притих. Хрестами зводивсь цвинтар, 
І голова ковтнув життя востаннє — 
Кругом чола кружляв супутник в нього, 
Утворюючи німб простій людині, 
Що вмерла, бо хрестами зводивсь цвинтар. 
 
Шептало Небо до Землі-сестриці: 
«Візьми його у себе — славне серце. 
Бо скоро я прийматиму у лоно 
Твоїх синів, коли застане смерть»,— 
Шептало Небо зверхньо до Землі. 
 
І Мефістофель насміхався з мене, 
І грудку шани кинув на труну я 
І сивів я. 
Збирались в небі сльози. 
Ридали хмари, кутаючи сонце. 
І Мефістофель насміхався з мене. 
 
Мене хрестили всі хрести довкола, 
Благословляли люди і дерева, 
І голова червоною зорею 
Мене благословив в дорогу синю. 
Поля чорніли, як муар, довкола. 
 
Невидимі сльози весілля 
 
Гей, у коло, подорожні! 
Чарку їм, бояри! 
І кружляли, вирували, гупотіли пари. 
Хто сміявся-заливався, 
кого сон завіяв. 
Молоденький барабанщик 
булаву посіяв 
І шукає на долівці. 
Пахне кропом в хаті. 
Кукурікають на стінах півні пелехаті. 
Вітер голову просуне, 
візьме руки в боки, 
Пронесеться з сватом Гнатом 
вивертом високим. 
Садівник бере у руки квашені, 
пахучі, 
Жовто-сизі, повнощокі, 
з хвостиком закрученим, 
Кум в наливку губи мочить, 
щось кумі шепоче, 
Вус вихрястий, попелястий 
щоку пролоскоче. 
Молодий — красивий, гордий, 
зверхньо очі мружить, 
Сизим соколом вприсядку 
по долівці кружить. 
Дітвора багатоока стукав у шибку 
До тонкої молодої 
несуть тоншу скрипку. 
Сутенів. Вечоріє. Блакитніють вії. 
«Ти заграй нам, наша мріє, 
пісне, Соломіє». 
І заграла-затужила, розкрилила крила. 
Зразу хрипко, потім скрипка 
сльози проросила. 
 
Скрипка-Соломія: 
 
Я — дівчина, я — скрипка тонкостанна. 
Я — ніжна ніч у зорянім вінку. 
У мене тіло з білого туману, 
Із сонця у хмарнннім сповитку. 
 
Я — мерехтлива чорнобрива птиця 
Із крилами жевріючих світань, 
Переді мною м'якне синя криця, 
Бо мука моя сива і свята. 
 
Несу я ніжність у світи жорстокі, 
її бджолою брала я з століть, 
Щоб в ці скажені і трагічні роки 
Коханому хоть хвильку пробриніть. 
 
Я хочу дати зоряного сина 
Тому, що рветься крізь ракетний грім, 
І докором хай буде ця хвилина 
Тому, що зветься судженим моїм. 
 
Ви шлюбну постіль стелите грошима, 
Зірки у вас не сіються з руки. 
Даровані золочені зажими 
П'ють кров душі, як золоті п'явки. 
 
А в мене ж тіло з білого туману, 
Із сонця у хмариннім сповитку. 
Я — дівчина, я — скрипка тонкостанна. 
Я — ніжна ніч у зорянім вінку. 
 
Так квилила, так тужила, 
сльозою росила, 
Отак крила розкрилила дівчина красива, 
Аж зірками проростала 
темно-синя шибка. 
На столі в риданнях билась 
тонкостанна скрипка. 
 
Українські коні над Парижем 
 
Заслуженому майстрові народної 
творчості Омелянові Залізняку 
 
Цей світ живий витворював не бог, 
А чоловік з Адамової глини, 
Цей світ пофарбувався і просох — 
Просився в серце зрячої людини. 
 
Коти тут ніжились, 
шугали тут жар-птиці, 
Із глини ліплені, пропечені вогнем. 
Жевріли зеленіючі очиці 
В таких тварин, яких не відав Брем. 
 
Я не звертав уваги на коня. 
«Дитяча забавка»,— 
подумалось недбало. 
Козла дзвінкого тихо з шафи зняв 
І задививсь на роги небувалі. 
 
Я був сліпий — і кінь помстив мені, 
Коли на нього позирнув я вдруге: 
Мені він кинув душу в пломені, 
І трісли неіснуючі попруги. 
 
Зробив він з мене дикий сизий степ, 
Байдужого жбурнувши літ на триста. 
І мчала по мені крізь марево густе 
Орда іржача, буйна і розхристана. 
 
Він поводир був, імператор-кінь, 
Він бив мене копитами некутими, 
Щоб десь там через кількасот років 
Не йшла байдужість в зорі п'ятикутні. 
 
Я подивився вдруге. Він мене 
Зробив Дніпром, чи то пак Бористеном. 
Я ждав — він зараз орди прожене 
Нутром блакитним в розпалі шаленім, 
 
А він прийшов і хмари з мене пив. 
Вуздечка срібна вилася розгублено. 
Із-за полинних гіркнучих снопів 
Лоша він кликав — принца ніжногубого. 
 
Я подивився втретє. І проріс 
Палацами, халупами й мостами. 
І Сена бігла по мені навскіс, 
А в ній купались і дерева й храми. 
 
А по мені на скіфському коні 
І наді мною в строгім неспокою 
Пікассо мчав крізь хмари срібляні 
І голуба притримував рукою... 
 
Прости мене, розумний коню мій, 
За темноту, що з горя попеляста, 
І поведи крізь цих рядків сувій 
До свого бога, до творця, до майстра. 
 
На тій майстерні не шукай табличок, 
А просто йди із серцем під рукою, 
Де сивий муж із глини коней кличе 
Й воли в печі ремиґають юрбою. 
 
Де по незвичній сум'ятній палітрі 
Тривога йде з-за дальніх небокраїв: 
Сидить корова в чорному циліндрі 
І бомбу ратицями чорними ж тримає. 
 
І скачуть коні через бюрократів 
В Москву, в Париж — некуто і красиво, 
Негнуздані і волею багаті, 
Вкраїну мчать на вицвічених гривах. 
 
Як задні ноги — біля стін Софії, 
Стрибок — передні на столі в Амаду. 
А Залізняк щось сумовито мріє 
Й сіда до нього Вічність на пораду. 
 
А скіфський кінь із мазаної хати 
Чумацьким Шляхом зорі прогортає... 
Ну, що ти скажеш, бісе плутуватий, 
Про хуторянську долю мого краю?! 
 
ДРУГА ЧАСТИНА
 
НІЖ У СОНЦІ
 
Радіограма японських рибалок
 
Ми витягли сіті, 
на палубу сипали рибу. 
Тільки сходило сонце, 
як ми починали улов, 
І меншали тіні 
на висрібленій лусці, 
І сум наш зникав, 
спалений сонцем і рибою. 
Ми знову закинули сіті 
у води надії. 
Чекали нас діти голодні 
й вагітні дружини. 
Ми витягли сіті, 
на палубу сипали рибу. 
Як раптом — 
спинилися наші тіні. 
Ми очі звели на чисте 
блакитне небо. 
Попадали ми на палубу, 
колінами мнучи рибу. 
І билися разом з нею, і теж 
задихалися з нею. 
Ми стали нікчемною рибою, хіба що 
з ногами й руками. 
Спинилося сонце на небі, 
на небі спинилося сонце. 
А потім пішло назад 
і сипало іскри на землю. 
Сонце пішло на Америку. 
Ми били один одного — 
Мо', сон навіявся звідкись, 
і це нам лише наснилось. 
Та сонце пішло на схід — і ми 
божеволіли скопом. 
Ми витягли сіті з води 
і їх закидали в небо, 
Щоб сонце зловити — спинити 
цю золоту і єдину 
Рибу неба, рибу предків 
й нащадків наших. 
 
Повідомлення агентства
Ассошіейтед пресе (Америка):
 
Слухайте, слухайте всі: 
Кінець правді, кінець красі. 
З мису Канаверал (знай силу нашу) 
Вчора ракету пустили. 
А росіяни безсилі. 
Ех, заварили ж ми кашу — 
В Сонце всадили ножа. 
Гітлер би з радості заіржав. 
Автомат ракети вдарив ножем 
Сонцю в палаюче серце,— 
Ми у всесвітньому герці, 
Пальму першості ми несем. 
Ніж Америки в сонячнім серці. 
Комуністи безкрилі. 
Комуністи безсилі 
 
Інтерв'ю Хемінгуея
кореспондентові Франс Пресс:
 
Кров Сонця спалить все на світі,— 
Кричить газет лякливий хор. 
Так! Це кінець людській кориді. 
Догралось людство-матадор. 
 
Повідомлення інституту
пораненого сонця (Париж)
 
Вчена рада інституту вирішила на своїх 
численних засіданнях 
 
1. Сонце—це втілення людських прагнень до правди, 
до краси, до сміливості, до ніжності і т. д. 
Як виникло Сонце? Сонце виникло у фокусі 
людських поглядів, звернених у небо, бо ж людина 
звикла дивитись у небо, якщо вона не тварина. 
 
2. Чому Сонце не стоїть на місці? 
Бо ж треба зібрати в себе всі прагнення і 
помисли білих і чорних, жовтих і червоних 
людей, в ескімосів і полінезійців, в академіків 
і сміттярів і, крім того, треба ще світити. 
 
3. Чому на Сонці плями? 
Всяка людська підлість, дим війни і крик вдів 
споконвіку осідають на Сонці Тому воно так 
потемнішало 
 
4. Смертельно зранене Сонце стікає полум'яною кров'ю 
і заливає вогнем всю Америку. Атлантичний океан 
обмілів уже наполовину. Атомні підводні човни 
лежать з акулами і китами на суші. Людство 
гине. Наші повідомлення йдуть з Парижа, з 
підземелля. Невідомо, чому Сонце повертається 
назад. З Москви повідомляють, що кожному 
комуністові видно ніж неозброєним оком, а ми його 
не бачимо і в найсильніші телескопи. 
 
5. В Москві створено Комітет порятунку Сонця і 
Землі: Голова Комітету — Ленін. В складі 
Комітету кращі сини всіх віків і народів 
 
ЕПІЛОГ
 
Чоло я витирав і мчав сюди, 
Бо Сонце з Заходу летіло вже на нас, 
Як Лев поранений, 
воно неслось на небі, 
По хмарах, по зірках і по супутниках, 
І слід тягнувся золотий, кривавий, 
Як шлейф печалі і близької смерті. 
Я двері прочинив, я чув їх голоси. 
Навшпиньках я пройшов до них і сів 
За круглий стіл, кулястий, як планета, 
Де засідав тривожний комітет. 
Я витяг ринку меду, подаровану 
Старечими руками божевільної — 
Мудрющої праматінки-печалі, 
Дихнуло поле медом доброти, 
Хліб мудрості лежав тут на столі. 
Я пам'ятаю, Ленін пильно стежив 
За кожним моїм порухом і поглядом, 
І він казав, як смертнику, мені: 
«У Сонці Правди — ніж. Лети туди. 
Врятуй планету — Сонце порятуй. 
Народ недосипав, недоїдав. 
Ракету ми зробили з хліба й сліз, 
Із гордості і доброти людської. 
Це найміцніший сплав — ти долетиш. 
Назад не вернешся, 
бо не простиш собі, 
Собі — Людині — не простиш за те, 
Що ти і досі не зробив планету 
Квітучим садом, а терпиш двобій». 
«Ніж у мистецтві»,— бурунив Бетховен. 
«В науці чесній ніж!» — 
Курчатов додавав. 
І раптом ми почули дикий стогін, 
І ми поглухли, бо Земля стогнала, 
Напівобпечена, змордована і сива. 
І тільки серцем ми почули стогін: 
«Рятуйте мене, діти! Годі вам 
У суперечках убивати роки. 
Я ваша мати — з пальмами, калинами, 
З березами, ялинами. 
Мене вогонь оголює — 
Я божеволію!» 
І стало Сонце в небі, й ми почули 
Його шептання, вогняне й суворе 
(Воно спинилось просто над Москвою): 
«Вмираю, люди! Вийміть клятий ніж!» 
Я одягав спорядження і йшов 
До сизої ракети-домовини. 
І божевільна мати йшла за мною, 
І півень йшов, і йшли собака й кіт — 
її сини, народжені безумством. 
Вона принесла меду на дорогу. 
Встав голова з могили і прощався. 
Він став землею вже наполовину: 
«Ти вмреш у небі, 
в Сонці вмреш, синочку». 
І Залізняк приніс мені в дорогу 
Свого веселого й наївного коня, 
Що гривою патлатив і зорив 
Білком прозріння на пекельне небо. 
Йшла Соломія-скрипка. Біля персів 
Вона тримала зоряного сина. 
Він годувався молоком прощання 
І дико й жахно позирав на сонце. 
А стартовий майдан 
був величезним серцем, 
Навстіж одчиненим. Мене покинув біс. 
Його ножа підлоти я пізнав 
У зблідлому пораненому Сонці. 
Дивилося воно в мої незрадні очі... 
 
Спасибі вам за смуток планетарний, 
Мої премудрі й нерозумні люди. 
Спасибі вам за те, що я — ваш брат. 
Дивіться серцем — спалахну я скоро. 
А чорний ніж впаде на білі руки 
Моєї матері, 
Коханої моєї 
Шовковим трауром. 
На золотім щиті палаючого Сонця 
Умру я переможцем. 
Прощавайте! 
