Майбутнє 

Тобі, надіє трудящого люду, 
До ніг падуть турботні наші будні; 
І з голоду, з безладдя, з цього бруду — 
Простуєм шлях у мрійливе майбутнє. 
Бо ця доба, що з нами настає, 
Цей рік і місяць, день і ця година — 
Співають нам про владарство твоє, 
Що тільки ти — надія їх єдина. 

Батьки вмирають, родяться сини. 
Ростуть вони і прийдуть на готове. 
Чи не для них натужувались ми? 
Чи не для них пролляли стільки крові? 
І заснемо, як листя восени, 
Одійдемо, як ті хмарки на небі... 
Про тебе снили дивовижні сни, 
До тебе прагли, гинули за тебе. 

І селянин із плугом у руках. 
Що борознами ці поля мережить, — 
І той літун, що наче дужий птах, 
За ворогом з далекогляду стежить, — 
І робітник, що глиби скелі коле, 
І військовий, що спокій береже, — 
З них кожний творить, кожний молить: 
Приходь уже! Приходь уже! 

Чи не для тебе родяться співці, 
Що в холоді убогої кімнати 
Збирають вирази та образи багаті, 
Виносять їх на площі й вулиці?.. 

Вони, — самітні все своє життя, — 
Виховують, захоплюють борця, 
Бо ритмом днів твоїх зворушують серця. 
Тобі ж і я оддав свої чуття. 

І маляри малюють без кінця — 
Картини, краєвиди та портрети, 
А потім з рук голодного митця 
Оті ескізи, радісні сюжети 
Так ваблять і милують очі, 
Бо це про тебе наші сни пророчі, 
Ти зміст пісень, картин і всіх поем, — 
Основа всіх різноманітних тем. 

Дивлюсь на фільму в кілька тисяч 
метрів, 
На Гіггінса, Некрополь чи на Газ, — 
Мене виводить із сучасних нетрів 
Чиясь рука у той майбутній час, 
Де буде світло, радісно, прозоро, 
Де буде серцю і рукам просторо 
І легко так для працьовитих мас... 
Вже близько він, отой веселий час! 

Як віоліна чи п'яніно дзвонить, 
Мов з леготом у березні фіалка, — 
А балерина голову наклонить 
Чутливим жестом, мов сумна весталка, 
Про тебе марю, марю ніч і день. 
Майбутнє, ти мотив моїх пісень, 
До тебе ритм і кожна рима кличе — 
Й вони твої надійні будівничі. 

Тобі складаю цю весільну оду, 
Майбутня втіхо змучених сердець. 
З мільйонами розкутого народу 
До тебе ротом молиться й співець: 
Приходь уже, надіє цього люду! 
Зроби вже раз минулому кінець! 
Тобі одній співати буду, 
Тобі сплету останній свій вінець. 

1923 p.
