НАЗВАНИЙ БАТЬКОНАЗВАНИЙ БАТЬКО
 
Зосталися три брати сиротами — ні батька, ні неньки. І дома нема нічого — ні 
хазяйства, ні хати. Ото й пішли вони всі втрьох найматися. Ідуть та й думають: 
«Коли б натрапити на доброго хазяїна!» А йде дід старий, борода біла. Зустрів 
братів та й питає:
Куди це ви, дітки, йдете? 
А вони кажуть:
— Найматися.
— Хіба в вас свого хазяйства нема?
— Нема,— кажуть.— Якби до доброго чоловіка в найми попасти, то ми б йому по 
правді робили, по щирості слухалися і за рідного батька його мали б.
Тоді дід і каже:
— Добре. Коли так, то будьте ви мені сини, а я вам батько. Слухайтесь мене, то я 
з вас людей пороблю, навчу, як жити, з правдою не розминаючись.
Згодилися вони та й пішли з тим дідом. Ідуть темними лісами, широкими полями... 
Ідуть та йдуть, коли бачать, аж стоїть така хатка, чепурна, біленька, у 
вишневому садку, квітками обсаджена. Вибігає з хати дівчина така гарна, що сама, 
як квіточка. Глянув на неї старший брат та й каже:
— Коли б мені цю дівчину посватати, та ще щоб були в мене воли та корови! 
А дід-батько й каже:
— Добре, ходім сватати. Буде тобі дівчина, будуть у тебе воли й корови. Живи 
щасливо, та тільки за правду не забувай.
Ото вони тоді пішли сватати ту дівчину. Висватали, відгуляли весілля, і ото вже 
старший брат хазяїном став і в тій хаті жити зостався.
Ідуть вони далі — вже втрьох. Коли знову стоїть хата гарна, а коло неї млин і 
ставочок, і дівчина хороша щось робить коло хати — така працьовита. То 
підстарший брат тільки глянув та й каже:
— Коли б мені ту дівчину за себе взяти, та ще коли б млин і ставочок, то я б у 
млині сидів та й хліб мав би, поки мого віку.
А дід-батько й каже:
— Добре, синку, так і буде!
Зараз вони пішли в тую хату, посватали дівчину, вже підстарший брат до тієї 
дівчини в прийми пристає. Відгуляли весілля, тоді й каже дід-батько:
— Ну, синку, тепер живи щасливо, та гляди — за правду ніколи не забувай!
Та й пішли собі вже вдвох: дід-батько та найменший син. Ідуть, коли бачать — 
хатка вбога стоїть, і дівчина виходить з хати дуже гарна, як зірочка ясна, а 
бідна така, що лата на латі. То найменший брат і каже:
— Коли б мені з цією дівчиною одружитися, то робили б ми, і хліб у нас був би, 
то не забули б ми і про вбогих людей: і самі б їли, і людей наділяли б.
То дід-батько й каже:
— Добре, синку, так і буде. Гляди ж тільки, правди не забувай!
Оженив і цього та й пішов собі по світу.
А три брати живуть. Старший брат так забагатів, що вже будинки собі помурував, 
червінці складає та тільки про те й думає, як би то йому тих червінців найбільше 
настягати, а щоб убогому чоловікові допомогти, то того й не згадуй — дуже скупий 
був. Середній брат теж забагатів. Стали на його наймити робити, а сам він тільки 
лежить, їсть, п'є та порядок дає. Найменший так собі живе: коли що дома є, то й 
з людьми поділяється, а як нема, то й так собі проживе.
Ото пішов дід-батько по світу... Пішов, а тоді вертається — подивитися, як-то 
його сини живуть та з правдою не розминаються.
Приходить до найстаршого брата старцем убогим... Той ходить по двору... Він 
кланяється, каже:
— Якби ваша ласка подати мені шматок хліба. 
А той каже:
— Ге, не такий старий. Схочеш, то заробиш,— я сам недавно на ноги зіп'явся.
А в нього добра такого, що страх. Будинки муровані, стоги, стодоли, товару[1] 
повні обори, комори добра повні, гроші. А шматка хліба не дав... Пішов той дід. 
Одійшов так, може, з версту, став, оглянувся назад, на ту господу та на те 
добро,— так усе добро і запалало...
Пішов він тоді до середнього брата. Приходить, а в того і млинок, і ставок, і 
хазяйствечко гарне. І сам він у млині сидить. От дід уклонився низенько та й 
каже:
— Дай, чоловіче добрий, хоч трохи борошна: я вбогий чоловік, не маю чого з'їсти.
— Шкода,— каже,— я ще й собі не намолов. Багато вас тут таких вештається!
Пішов дід... Одійшов трохи, оглянувся — так і обхопило той млин полум'ям.
Приходить дід до третього брата. А той живе вбого, хатка невелика, тільки 
чистенька. Прийшов дідок та такий уже зробився обшарпаний, обідраний.
— Дайте,— каже,— хоч шматочок хліба. 
То той чоловік:
— Ідіть,— каже,— дідусю, в хату, там вас нагодують. 
Приходить він у хату. Жінка як глянула на нього, що він такий обідраний, 
пожаліла його, пішла в комору, внесла одежу, дала йому. Надів він... Та як 
надівав, вона глянула, аж у нього на грудях така рана велика, така страшна!..
Посадила вона його за стіл, нагодувала, напоїла... А тоді чоловік питає:
— Скажіть мені, дідусю, а від чого у вас рана на грудях?
— А це,— каже,— така в мене рана, що від неї мені скоро смерть буде. Тільки мені 
день і зосталося жити.
— Оце лихо! — каже жінка.— І немає на неї ніяких ліків?
— Є,— каже дід,— та тільки ніхто тих ліків не дасть, хоч кожен може. 
Тоді чоловік:
А чому ж не дати? Аби міг. Кажіть, які.
— Та такі,— каже дід,— як хазяїн сам візьме та підпалить свою хату та все його 
добро згорить, то тоді взяти того попелу та й затоптати мені рану, то так і 
загоїться. Та хіба ж є такий чоловік на світі, щоб те зробив?
Замислився найменший брат. Довго думав, а тоді до жінки:
— А як, жінко, думаєш?
— Та так,— каже жінка,— що ми хату вдруге наживемо, а добрий чоловік як умре, то 
вже йому другого життя не буде.
— Ну, коли так,— каже чоловік,— то винось дітей з хати. Повиносили вони дітей, 
самі повиходили... Глянув чоловік на хату — жалко йому стало добра! А людину ще 
більше жалко! Взяв та й підпалив. Так ураз хата полум'ям і взялася — де й 
ділась. А замість неї постала інша хата, така гарна та пишна.
А дід стоїть та тільки всміхається.
— Бачу,— каже,— сину, що з вас трьох тільки ти сам не розминувся з правдою. Живи 
ж щасливо!
Тут одразу пізнав чоловік цей свого названого батька-діда. Кинувся до нього, аж 
його вже й нема, бо то не дід був, а Правда людська.




[1] Товар – худоба.
