Шервуд Андерсон 
  ШЕДЕВР БЛЕКФУТА

  Я вийшов з аукціону на П'ятій авеню. Порошив сніг. Щойно 
  я бачив, як за двадцять тисяч доларів продали картину Блекфута. 
  Ремзі, знавець живопису й комерсант, підійшов до мого приятеля 
  Трайкапа, що стояв біля мене з тростинкою в руках, і виголосив 
  коротеньку промову. Трайкап, як колись Блекфут, був художник 
  з майбутнім. А Блекфут, слід зауважити, збожеволів, і його запро- 
  торили в якусь лікарню неподалік від Нью-Йорка. Ремзі торкнув 
  Трайкапа за плече і по-дружньому заговорив. Я не міг цього стер- 
  піти. Мені стало моторошно від його слів. 
  — Розправте плечі, друзяко,— сказав Ремзі.— Розправте плечі 
  й дихайте глибше. 
  Я пішов на П'ятдесят восьму вулицю й запросив одну знайому 
  пообідати разом. То була вродлива дівчина з аристократичними 
  рисами, вона приїхала десь із Заходу, й мені хотілось дошкулити 
  їй. Я вже уявляв, як розповім їй трагедію Блекфута і її виразні 
  риси спотворить біль. У цьому бажанні було щось ненормальне, 
  як і в тому, що я хочу побачити Блекфутову історію надрукова- 
  ною. Я хочу завдати болю багатьом людям. 
  Того вечора, коли продали картину, ми зі знайомою зайшлії 
  до ресторану. З'явився його власник, щоб узяті! її мене пальто. 
  Сивий чоловік з улесливим обличчям, схожий на Ремзі. 
  Він поклав руку мені на плече. 
  — Ви починаєте сутулитись, друже,— прожебонів він.— 
  Випростайтесь! Треба привчати себе дихати глибоко й ходити 
  рівно. 
  Я не дав йому ляпаса, мабуть, лише тому, що в мене затрем- 
  тіла рука. Я видер у нього пальто й кинувся на вулицю. Знайома 
  вибігла за мною. 
  — Ідіть ви під три чорти! —крикнув я власникові ресторану. 
  Мені хотілося крикнути це всім отим недолюдкам, які занапасти- 
  ли талант великого Блекфута, хотілося сказати їм усе, що я зараз 
  розповім вам. 
  Як я й передбачав, історія засмутила мою знайому. Сподіваю- 
  ся, те саме буде й з вами. 
  Двадцять років тому Блекфут був біднпм художником і меш- 
  кав у Нью-Йорку. В цьому нема нічого особливого, хоч він. щоб 
  ви знали, мав талант, а в цьому вже є дещо особливе. Одружився 
  він з дочкою власника пральні й жив у тому плетиві вулиць 
  нижнього Манхеттена, яке відоме під назвою Грініч-вілледж. 
  Я не стану описувати, як він бідував. Це було жахливо, але 
  не в тому річ. Комфорт і достаток іноді не менш жахливі. Отож 
  бідолаха тулився в крихітній, зате дешевій темній комірчині; під 
  ногами в нього повзали малюки, кількість яких усе зростала, роз- 
  гардіяш і бруд оточували художника. 
  Блекфут був худий, блідий чоловік років тридцяти, дуже суту- 
  лий. Йому, звичайно, слід було б розправити плечі та глибше 
  дихати. Це неодмінне правило для тих, хто одружується з дочкою 
  власника пральні,— з жінкою, ніби зумисне створеною щороку 
  народжувати дітей, а особливо для тих, хто мешкає в Грініч-віл- 
  леджі, на околиці Нью-Йорка. 
  Та ось Блекфут намалював картину. Похмурого ранку в люто- 
  му він сів до роботи, і вийшло щось незвичайне. Із хаосу народи- 
  лася гармонія. Його пензель просто співав, бігаючії по полотну. 
  Блекфут працював цілий день і половину наступного, й душа 
  в нього раділа. Він забув про убоге оточення й поринув у твор- 
  чість. В картині було все — цілість, простота, рух і те непомітне 
  й невловиме, що вирізняє справжній шедевр,— лірична краса 
  і довершеність. 
  Не дивно, що Блекфут, скінчивши роботу, пройнявся повагою 
  до себе. Він зодяг благеньке пальто, узяв тростинку, якої не 
  носив уже п'ять років, і вирушив до Ремзі. 
  Всю дорогу він міркував, і в голові в нього засіла безглузда 
  думка: призначити ціну отій картині. 
  «їй-богу, я візьму за неї тисячу двісті!»—сказав він собі. 
  На вулиці йому зустрівся Фред Морріс. У Нью-Йорку всі його 
  знають. Фред непоганий хлопець, а мистецтво для нього — засіб 
  заробляти гроші, до того ж його картини охоче купують. 
  — Це добре, старий,— сказав він, коли схвильований Блекфут 
  розповів йому про свою удачу; потім торкнувся тростинкою його 
  плеча й порадив: — Тримайся рівніше. Тії починаєш сутулитись. 
  Я ось щодня гуляю і пильно стежу, щоб не горбитись. І, знаєш, 
  помагає! Роби те саме. 
  Наступного ранку Ремзі прийшов дивитись картину. Уявіть 
  собі сивого, спокійного і впевненого в собі джентльмена, що про- 
  бирається крізь купу хлопчиків та дівчаток у комірчину, де 
  висить картина. Він одразу збагнув, що то за скарб, і відверто 
  висловив свою думку. 
  — Ви, безперечно, створили прекрасну річ. Скільки ви просите? 
  Я купую. 
  Блекфут зрадів. Він усвідомлював свій успіх, але хотів, щоб 
  його усвідомив і Ремзі. 
  — Тисячу двісті,— недбало кинув він. 
  Ремзі похитав головою. 
  — Тисячу,— відказав він, коли Блекфут сердито забігав по 
  кімнаті. Потім чемно й стримано додав: — Відкладемо розмову. 
  Навіщо так дратуватись? Я певен, що ви станете великим худож- 
  ником, і не хочу з вами сваритись. 
  І рушив до дверей. 
  — їй-богу, Блекфуте, у вас чарівні малюки. Вам треба берег- 
  тись: адже ви за них відповідаєте. Я помітив, що ви починаєте 
  сутулитись. Коли я був солдатом, мене вчили триматись рівно. 
  Там я звик щодня робити фізичні вправи. 
  Блекфут почекав тиждень і вирішив піти до Ремзі. Пому 
  здалося, що минулого разу він надто погарячкував. 
  «Треба сприймати все так, як воно є,— подумав він.— Адже 
  не можу я вимагати, щоб інші бачили в моїй картині те саме, 
  що бачу я». 
  Вдягнувши пошарпане пальто й забувши цього разу тростин- 
  ку, він побіг до Ремзі. 
  І тоді Ремзі показав зуби. Він запропонував за картину сімсот 
  доларів. Хоч він був, як і перше, дуже чемний і голос його звучав 
  так само лагідно, але більше дати відмовився. Блекфут повернув- 
  ся й пішов; він був такий розлючений, що не міг вимовити 
  й слова. Йому навіть хотілося кого-небудь убити. Отакі всі худож- 
  ники. Коли ви в розмові з ними вдаєтесь до здорового глузду, 
  вони вас не розуміють. 
  Кінець кінцем Ремзі придбав картину за чотириста доларів. 
  Блекфут ще двічі приходив до нього і врешті здався. Востаннє 
  він вийшов був з будинку Ремзі, довго стояв, дивлячись у сутінки, 
  й таки вернувся. Він побіг назад, згодився на чотириста доларів 
  за отой шедевр, що його потім продали за двадцять тисяч, і взяв 
  у Ремзі гроші. 
  Мені здається, я не перебільшив щодо бідності Блекфутів. 
  Правду кажучи, я навіть не знав, скільки в них було дітей, може, 
  всього троє або четверо, та вони ждали ще одного. Крім того, 
  художник заборгував власникові будинку й городникові, а позича- 
  ти не було в кого. 
  Чотириста доларів дуже знадобились. Накупили всілякої 
  всячини, найняли жінку, яка прибрала в хаті й нагодувала дітей. 
  Блекфут сам розпалив камін. Вигляд у нього був задонолений, 
  але стомлений. Годині о десятій вій пішов спати до дітей. 
  Більше ніхто не бачки справжнього Блекфута. Отой базіка. 
  що бігає по божевільні й кожного вмовляє триматися рівно і гли- 
  боко дихати, не має нічого спільного з людиною, якій приписують 
  картину, продану вчора на моїх очах. 
  Блекфут тікав із життя, не озираючись. Годині о другій ночі, 
  коли дружина прокинулась на убогій своїй постелі в кутку, нона 
  побачила, що чоловік сидить у кріслі біля каміна. На ньому була 
  старенька піжама,, одна холоша розірвалась, і визирала довга 
  худа нога. Нещасний дістав тростинку й почепив її собі па руку. 
  Дружина скрикнула, він спершу не звернув уваги, але потім 
  підвівся й навшпиньки підійшов до неї. Торкнувшись тростинкою 
  її'плеча, проказав: 
  — Розправ плечі. Тримайся рінпо і глибоко дихай. 
  Більше він нічого не сказав, але й так дивно, що його дружи- 
  на не збожеволіла разом із ним. Бо потім вона побачила таке, 
  від чого могло розірватися серце. Те, що він учинив, було таке 
  саме геніальне, як і його картина. У крихітній комірчині на Грі- 
  ніч-вілледж горів камін, а Блекфут, на руці якого погойдувалась 
  тростинка, щось біля нього ворожив. У глухій самотині, серед 
  темної ночі, коли плутаються, думки, він покидав у вогонь одна 
  по одній усі ті банкноти, які йому дав Ремзі. 