Раз пропала на степу 
В чумаків сокира, 
До одного всі взялись: 
«Ти та й ти, псявіро!..» 

Той їх годить, хаменить, 
Той їм розважає, 
Вже й клянеться на чім світ, 
Богом присягає… 

Ні! Не вірять! Аж чумак 
Против неба глянув: 
«Коли я сокиру взяв, 
Най я ляхом стану!..» 

«Стій, чумаче, не губи 
Ні душі, ні віри! 
Вірим-вірим! Ти не брав 
Нашої сокири!» 


