БІЛА СИМФОНІЯ

Було нам тоді не до сміху. 
Ніч підняла завісу – 

біла симфонія снігу 
пливла над щоглами лісу. 

А ліс, як дрейфуюча шхуна, 
скрипів, у льоди закутий… 
І хлопець, зворушливо юний, 
сказав із дорослим смутком: 

– Ти пісня моя лебедина, 
останнє моє кохання… 

В такому віці людина 
завжди кохає востаннє. 

Бо то уже справа гідности – 
життя, бач, як сон, промайнуло. 
Підлітки для солідности 
мусять мати минуле. 

Завіяні снігом вітрила 
звисали, як біла гичка… 
Я теж йому щось говорила, 
і теж, певно, щось трагічне. 

Було кохання фатальне, 
майже з драми Ростана… 
Я тільки сніг пам'ятаю, 
отой, що давно розтанув. 

Білу симфонію снігу, 
шхуну, в льоди закуту… 

А нам з тобою – до сміху! 
А нам з тобою не смутно! 

І добре тобі, і весело 
на білому світі жити. 
Ти тільки, як всі воскреслі, 
не любиш про смерть говорити. 

І маєш, напевно, рацію. 
Минуле вмерзає в кригу. 
І це вже не декорація… 

Біла симфонія снігу. 

Стогне завія до рання, 
зламавши об ліс крило… 
Ти – моє перше кохання. 
Останнє уже було. 


