(1871 — 1936)
 
Народився Василь Семенович Стефаник 14 травня 1871р. в с. Русові (тепер 
Снятинського району Івано-Франківської області) в сім'ї заможного селянина.
1883р. Стефаник вступає до польської гімназії в Коломиї, де з четвертого класу 
бере участь у роботі гуртка гімназичної молоді. Учасники гуртка вели 
громадсько-культурну роботу серед селян (зокрема, організовували читальні).
Стефаник-гімназист починає пробувати сили в літературі. Зі своїх перших творів 
Стефаник опублікував без підпису лише один вірш. У співавторстві з Мартовичем 
написав два оповідання: “Нечитальник” (1888) та “Лумера” (1889).
У 1890р. Стефаник у зв'язку із звинуваченням в нелегальній громадсько-культурній 
роботі змушений був залишити навчання в Коломиї і продовжити його в Дрогобицькій 
гімназії. Там він брав участь у громадському житті, став членом таємного гуртка 
молоді, особисто познайомився з Франком, з яким потім підтримував дружні 
зв'язки.
Після закінчення гімназії (1892) Стефаник вступає на медичний факультет 
Краківського університету. Однак, за визнанням письменника, з тією медициною 
“вийшло діло без пуття”. Замість студіювання медицини він поринає у літературне 
і громадське життя Кракова. Тут існувало товариство студентів-українців 
“Академічна громада”. Більшість студентів, які належали до нього, тягнулися до 
радикальної партії. До них приєднався і Стефаник. У студентські роки він 
особливо багато читає, пильно стежить за сучасною літературою, зближується з 
польськими письменниками.
Стефаник-студент бере активну участь у громадському житті рідного Покуття, 
розширює творчі контакти з українськими періодичними виданнями, активізує свою 
діяльність як публіцист. Після опублікування в 1890р. першої статті — “Жолудки 
наших робітних людей і читальні” — він у 1893 — 1899 рр. пише і друкує в органах 
радикальної партії “Народ”, “Хлібороб”, “Громадський голос” та 
“Літературно-науковому віснику” ряд статей: “Віче хлопів мазурських у Кракові”, 
“Мазурське віче у Ржешові”, “Мужики і вистава”, “Польські соціалісти як 
реставратори Польщі od morza do morza”, “Книжка за мужицький харч”, “Молоді 
попи”, “Для дітей”, “Поети і інтелігенція”.
1896 — 1897 рр. — час особливо напружених шукань Стефаника. Намагання його 
відійти від застарілої, як йому здавалося, описово-оповідної манери своїх 
попередників на перших порах пов'язувалося з модерністичною 
абстрактно-символічною поетикою. У 1896 — 1897 рр. він пише ряд поезій у прозі і 
пробує видати їх окремою книжкою під заголовком “З осені”. Та підготовлена 
книжка не зацікавила видавців, і письменник знищив рукопис. Кілька поезій у 
прозі, що лишилися в архівах друзів Стефаника, були опубліковані вже після його 
смерті (“Амбіції”, “Чарівник”, “Ользі присвячую”, “У воздухах плавають ліси”, 
“Городчик до бога ридав”, “Вночі” та ін.).
1897р. у чернівецькій газеті “Праця” побачили світ перші реалістичні новели 
Стефаника — “Виводили з села”, “Лист”, “Побожна”, “В корчмі”, “Стратився”, “Синя 
книжечка”, “Сама-саміська”, які привернули увагу літературної громадськості 
художньою новизною, глибоким та оригінальним трактуванням тем з життя села. 
Проте не всі відразу зрозуміли і сприйняли нову оригінальну манеру Стефаника. 
Коли невдовзі письменник надіслав нові новели — “Вечірня година”, “З міста 
йдучи”, “Засідання” — в “Літературно-науковий вісник”, то у відповідь дістав 
лист-пораду, зміст якого зводився по суті до невизнання манери Стефаника. Це й 
викликало появу листа Стефаника від 11 березня 1898р. до “Літературно-наукового 
вісника”, адресованого фактично О. Маковею. Він являє собою своєрідне 
літературне кредо Стефаника, його справді новаторську ідейно-естетичну програму.
Перша збірка новел — “Синя книжечка”, яка вийшла у світ 1899р. у Чернівцях, 
принесла Стефаникові загальне визнання, була зустрінута захопленими відгуками 
найбільших літературних авторитетів, серед яких, крім І. Франка, були Леся 
Українка, М. Коцюбинський, О. Кобилянська, стала помітною віхою в розвитку 
української прози. Автор “Синьої книжечки” звернув на себе увагу насамперед 
показом трагедії селянства.
Новели “Катруся” і “Новина” належать до найбільш вражаючих силою художньої 
правди творів Стефаника. Вони стоять поряд з такими пізнішими його шедеврами, як 
“Кленові листки”, “Діточа пригода”, “Мати” та ін. Майстерно змальовано в цих 
творах трагічні людські долі. Героїчний склад художнього мислення Бетховена, 
невід'ємною ознакою якого є вражаюча масштабність почуттів, думок, картин, можна 
впізнати в окремих новелах Стефаника (“Сини”, “Марія”). У листі до редакції 
“Плужанина” від 1 серпня 1927р. Стефаник, заперечуючи трактування його як “поета 
загибаючого села”, зазначав: “Я писав тому, щоби струни душі нашого селянина так 
кріпко настроїти і натягнути, щоби з того вийшла велика музика Бетховена. Це 
мені вдалося, а решта — це література”.
У 1900р. вийшла друга збірка Стефаника — “Камінний хрест”, яку також було 
сприйнято як визначну літературну подію. Для другої збірки Стефаника характерне 
посилення громадянського пафосу (завдяки таким творам, як “Камінний хрест”, 
“Засідання”, “Лист”, “Підпис”). У другій збірці головне місце займає тема, що 
хвилювала письменника протягом усього творчого життя, — одинока старість, 
трагедія зайвих ротів у бідних селянських родинах. Цій темі цілком присвячені 
твори із “Синьої книжечки” (“Сама-саміська”, “Ангел”, “Осінь”, “Школа”), новели 
зі збірок “Камінний хрест” (“Святий вечір”, “Діти”), “Дорога” (“Сніп”, 
“Вістуни”, “Озимина”). Цікавить Стефаника вона й у другий період творчості, хоч 
уже в іншому плані (“Сини”, “Дід Гриць”, “Роса”, “Межа”).
1901р. вийшла в світ третя збірка новел Стефаника — “Дорога”, яка становила 
новий крок у розвитку його провідних ідейно-художніх принципів. Це наявне у 
своєрідній поетичній біографії Стефаника “Дорога” та роком раніше написаній 
ліричній сповіді “Confiteor”, що в переробленому вигляді була надрукована під 
назвою “Моє слово”. У збірці переважають новели безсюжетні, лірично-емоційного 
плану (“Давнина”, “Вістуни”, “Май”, “Сон”, “Озимина”, “Злодій”, “Палій”, 
“Кленові листки”, “Похорон”).
Тема матері і дитини, жертовності материнської, батьківської любові з'являється 
в Стефаника у життєвому переплетінні з іншими темами ще в збірці “Синя книжечка” 
(“Мамин синок”, “Катруся”, “Новина”). Наявна вона й у збірці “Камінний хрест”. У 
“Літературно-науковому віснику” за 1900р. український читач відкрив для себе 
Стефаникову новелу “Кленові листки”, яка стала окрасою збірки “Дорога”.
1905р. вийшла в світ четверта збірка письменника — “Моє слово”. В ній уперше 
була надрукована новела “Суд”, яка завершує перший період творчості Стефаника.
У пору імперіалістичної війни і великих соціальних потрясінь, розпаду 
Австро-Угорської імперії і народження Радянської країни Стефаник знову береться 
за перо новеліста. Почався другий період його творчості, не такий інтенсивний, 
як перший, але з чималими здобутками. Хронологічним початком цього періоду можна 
вважати новелу “Діточа пригода” (написана восени 1916р., а опублікована на 
початку 1917р.).
1916р. Стефаник пише новелу “Марія”, яку присвячує пам'яті Франка. За “Марією” 
письменник публікує шість новел, які разом із двома названими творами другого 
періоду (“Діточа пригода” і “Марія”) склали п'яту збірку — “Вона — земля”, 
видану 1926р.
У 1927 — 1933 рр. Стефаник опублікував ще більше десяти новел.
В останні роки життя Стефаник пише також автобіографічні новели, белетризовані 
спогади. До них належать такі твори, як “Нитка”, “Браття”, “Серце”, “Вовчиця”, 
“Слава йсу”, “Людмила”, “Каменярі”.
У роки перебування Західної України під владою Польщі Стефаник жив майже 
безвиїзне в с. Русів, де й писав останні твори у вільну від хліборобської праці 
хвилину.
До самої смерті не полишало Стефаника бажання “сказати людям щось таке сильне і 
гарне, що такого їм ніхто не сказав ще”. І на його долю випало найбільше для 
художника щастя — він сказав те, що хотів, і сказав так, як хотів.
 
