СИМОН ПЕТЛЮРА
      СТАТТІ і ДОКУМЕНТИ 
       

 
ДРАГОМАНОВ ПРО УКРАЇНСЬКЕ ПИТАННЯ
(Михайло Драгоманов. «Чудацькі думки про українську національну справу». Київ, 
1913. Видавниче Товариство «Криниця». Ц. 60 коп.)
«Мысли чудака об украинском национальном вопросе» — так у російському перекладі 
треба назвати одну з найяскравіших і зрілих праць видатного 
українсько-російського політичного діяча, що він написав українською мовою, і 
тому мало хто з російських читачів про неї знає. Та й не лише російських 
читачів. Масовий український читач так само вперше може познайомитися з працею 
свого ідеолога, бо перші два видання були надруковані за кордоном — перше на 
сторінках радикального «Народу» 1891 року, друге — у Галичині; його видав 
ідейний послідовник Драго-манова, український письменник і вчений Ів. Франко 
1892 року; тому ці видання не мали широкого обігу. Проте «Чудацькі думки», як 
бібліографічна рідкість, до того ще й нелегальна, були дуже популярні поміж 
українців, і автор цих рядків ясно пригадує піднесення і захоплення в гуртках 
української молоді наприкінці 90-х років минулого сторіччя, викликані читанням 
цієї книжки. «Чудацькі думки» разом з іншими працями Драгоманова з українського 
національного питання, як, наприклад, «Историческая Польща й велико-русская 
демократия», «Листи на Наддніпрянську Україну», «Вільна спілка» та низка інших 
статей, надрукованих у женевській «Громаді» і інш., були у той час найціннішим і 
чи не єдиним освітнім матеріялом з цього питання. Погляди, висловлені у 
«Чудацьких думках», викликали гарячі дебати і палкі суперечки. Після смерти 
Драгоманова українська політична думка пішла в дечому далі, зміцніла, 
розвинулася, але багато з того, що він говорив, залишилося і до наших днів 
повним глибокого значення і не втратило своєї ваги. Тому треба вітати українське 
видання цієї праці українського політичного мислителя, якого, хоч і великі його 
заслуги у справі національно-політичного формування свідомости українців,— мало 
знає українська суспільність. Нема сумніву, що праці Драгоманова, коли стануть 
надбанням рідної йому спільноти, будуть мати великий вплив на розвиток її 
політичного самоусвідомлення і будуть сприяти встановленню нормальних взаємин 
між росіянами і українцями, бо питання цих взаємин широко і багатобічно 
висвітлив Драгоманов у згаданих працях. Відбилося це питання і в «Чудацьких 
думках». 
Висловлені у цій книзі погляди Драгоманова були нові для українського 
суспільства і, до певної міри, не сходилися з усталеними твердженнями 
українського національного катехизису; звідси стає зрозумілою назва книжки, що 
самим заголовком зміцнювала дещо незвичний її зміст. Провідна Думка книжки — 
боротьба проти національної виключ-ности, що її культивувало українське 
суспільство, і з'ясування питання про культурні запозичення з російської 
культури з метою успішнішого політичного і культурного розвитку українців. Тон 
книжки — полемічний; автор висловлюється проти органу українських націоналістів 
«Правда», що, проповідуючи ідеї національного самовизначення, неґативно ставився 
до російської культури взагалі і до російської літератури як найяскравішого 
вияву останньої, зокрема, викликаючи в українців упередження проти неї. В той 
самий час «Правда» посилено пропагувала культ власних національних «святощів». 
«Правду», як орган з яскравим націоналістичним забарвленням, відзначала 
політична поміркованість; вона захищала льояльність і так звану «угоду» між 
українцями і поляками, власне кажучи, урядовими колами їх у Галичині, 
висловлювалася проти соціялістичних і радикальних гасел і вороже ставилася до 
Драгоманова, бо бачила в ньому головного оборонця їх і дис кредитувала його в 
очах українського суспільства обвинуваченнями в «об'єди-нительстві» і 
«обрусительстві». Скориставшися приватною справою, Драгоманов виступив з 
полемікою проти «Правди», надавши їй принципового характеру і громадського 
інтересу: Він вилучив з неї, скільки можна було, особисті моменти, показав 
хиткість позиції супротивника у національному питанні і яскраво скритикував 
сучасне йому українство з його невисоким рівнем політичного розвитку, культурною 
відсталістю, опортунізмом і браком ясної мети в національній політиці. У 
противагу до цього Драгоманов уводить читача у коло космополітичних ідей і 
інтересів загальнолюдського розвитку, приходячи до висновку, цими ж таки ідеями 
обгрунтованого, про природність, життєвість і право розвитку окремих 
національностей, в тому числі і української. Влучно користуючися порівняльною 
методою, він робить екскурси до історії національних рухів, показуючи в них 
співзвучні моменти з українським рухом, наводить багато фактів і історичних 
ілюстрацій з метою переконати українців, що «сама по собі думка про 
національність не може довести людей до волі і правди», що «думка про людськість 
вище думки про націю», що остання може навіть стати причиною насильства над 
людьми і що лише глибока перейнятість ідеями космополітизму може ушляхетнити 
національні прагнення окремих народностей, надавши цим прагненням моральних і 
соціяльних рис, прийнятних і конечних для кожної культурної людини. Драгоманов у 
різних місцях своєї книжки кілька разів вертається до цієї думки, доповнюючи й 
розгортаючи її та ілюструючи прикладами суперечносте між цією ідеєю і тогочасною 
українською ідеологією. Популярно написані, ці сторінки книжки Драгоманова читач 
сприймає з непослабним зацікавленням, вони  свідчать про широку обізнаність 
автора у цьому питанні. Інтерес зростає там, де автор пристрасно полемізує, 
обеззброюючи супротивника непереборними аргументами ерудиції, гармонійности і 
наукової обгрунтованости своїх поглядів. Якщо для українського читача «Чудацькі 
думки» цінні суттю думок, що їх розгортає автор, то для російського читача не 
позбавлені інтересу будуть ті сторінки праці Драгома-нова, де він говорить про 
ставлення українців до росіян і російської культури. Тут не зайвими будуть 
кілька ілюстрацій. 
«Правда», обурюючися захопленням російською літературою на Заході, висловлювала 
думку, що література ця «не підходить до європейського духу», бо «замість того, 
щоб радіти з життя... росіяни все говорять про нещасних та бідних»... це «люди 
не нашого духу, не нашої навіть крови, в азіятської жовтої, перейняті наскрізь 
не нашою вірою, а буддистською» (ст. 10—11). Показуючи необґрунтованість 
критерію, до якого звернулася «Правда», оцінюючи літературні явища, Драгоманов 
захищає російську літературу і бачить цінні якості в тих рисах її, які осуджує 
«Правда». На його досить своєрідну думку, «російське письменство через те 
найбільше цікаве для чужинців з усіх слов'янських, що воно найменше 
національствує, найбільше космополітичне по замірах і думках, а при тім по одежі 
тих думок, по тих пригодах, котрі воно описує, це письменство само собою 
виходить національне і осібне» (ст. 25). Визнаючи величезне значення російської 
літератури, Драгоманов висловлює думку, що і українська література, щоб бути 
цікавою, мусить іти таким самим шляхом, тобто висвітлювати по-своєму ті життєві 
питання, що хвилюють тепер культурні народи. Розгортаючи далі цю думку, 
Драгоманов робить висновок: «українське письменство доти не стане на міцні, свої 
ноги, доки українські письменники не будуть діставати всесвітні образовані думки 
й почуття просто з Західньої Європи, а не через Петербург і Москву» (ст. 33). 
Відзначивши неосвіченість українців, недостатнє поширення між ними знання 
європейських мов, Драгоманов запитує: «подумайте ж тепер, яка мусить бути 
просвіта в такій громаді (тобто в українській.— С. П.), коли вона ще збунтується 
й проти російського письменства?» (Ibid.) 
Звичайно, Драгоманов був надто освіченою людиною і мав досить наукового такту, 
щоб, гостро оцінюючи культурний стан сучасного йому українства, могти обмежитися 
самим лише констатуванням факту, не давши відповідного якщо не виправдання, то 
пояснення його. Але і визначаючи історичні причини, що показують сумне явище 
української дійсности, він, однак, значну частку провини за нього перекладає на 
самих українців, докоряючи їм, дещо перебільшено, бездіяльність,, недостатню 
рухливість, брак активної ініціятиви і широких громадсько-наукових інтересів. 
Він називає «лицемірством» з боку москалененависницького українолюбства 
розпалення упередження проти російської літератури, бо те краще, що написане з 
українознавства, написане російською мовою, в той час, як логіка і інтереси 
розвитку рідної культури вимагали, щоб українська мова якнайшвидше стала органом 
і знаряддям вищого наукового знання, щоб нею створити українську науку і 
журналістику. Цей докір Драгоманова вченим, що писали свої праці з 
українознавства російською мовою, ми зрозуміємо краще, якщо згадаємо, що 
Драгоманов був одним з перших, хто скористався українською мовою як мовою науки 
і журналістич-ної публіцистики, і в цьому його мало підтримали інші українські 
вчені. Вбачаючи занепад .культур ного рівня українців у художній літературі і 
наукових працях з українознавства, Драгоманов з більшою увагою спиняється на 
оцінці найвизначніших літературних і наукових явищ в українстві, розглядаючи 
белетристичні твори Мирного, Нечуя-Ле-вицького, Кониського і наукові твори таких 
"українсько-російських учених, як Потебня, Костомаров, Сумцов, В. Антонович, 
Житецький, Дашкевич і Куліш. Якщо не можна повністю погодитися з цією оцінкою, 
якщо часом Драгоманов перебільшує і не завжди лишається науково об'єктивним, то 
все ж у ролі критика культурно-наукового доробку сучасного йому українства він 
виявляє великий критичний розум, і обсяг наукових інтересів цілком нарівні 
європейського знання, і виняткову ерудицію. Загальний висновок Драгоманова — це 
конечність оновлення українства через нав'язування безпосередніх зносин з 
європейською наукою, літературою і політикою (ст. 56), але на даній стадії 
найближчий до цього шлях таки пролягає «через Москву і Петербург»: «зовсім не 
думаючи голосити «смерти українському письменству»... а, власне, бажаючи добра 
українському письменству, вважаю тепер потрібним виступати проти тих, ¦ хто 
відкидає російське письменство, як буцімто нічого не варте, і тим відкидає 
найприступніший для нашої громади колодязь, де все-таки тече жива вода, й хоче 
засудити цю громаду на виключне вживання загнилої вже водиці, а то ¦ц й просто 
мертвої, котра бучно зве себе «патріотичною» Ц українською наукою, белетристикою 
й т. і.» (ст. 58). 
Особливо цікавий читачеві IV розділ «Чудацьких думок», присвячений історичному 
висвітленню обрусіння на Україні. Щоб висвітлити питання, Драгоманов притягає 
аналогії з історії державно-національного централізму старих і середніх віків, 
латинської централізації у римській церкві і таких самих прагнень з практики 
східних церков, прослі-джуючи при цьому розвиток цієї ідеї за нових віків аж до 
пореволюційної Франції і Німеччини. Драгоманов небезпідставно відзначає, що 
«французькі республіканці-якобінці виробили логічну, свідому систему, підперту 
навіть формально прогресивними аргументами, і розширили попередні заходи 
французьких королів «до офранцуження окраїн». Вони конечні батьки новішого 
державно-національного централізму, усяких германізацій, мадяризацій, обрусіння 
і т. д.» (ст. 103). Переконаний, що обрусіння не є системою і що в ньому не 
винні прогресивні кола російської суспіль-ности, Драгоманов присвячує окремий 
(V) розділ своєї книжки виясненню питання про доконечність для українців 
спільної боротьби з політико-адміністративною централізацією в Росії і як 
союзника називає ліберальні шари російської суспільности, зокрема земства. На 
жаль, Драгоманов не досить розгорнув і обгрунтував свої думки в цьому розділі, а 
пізніше уже ближча до нас сучасність довела і помилковість деяких з них. Надаючи 
перебільшеного значення російському лібералізмові, Драгоманов помилився, 
покла-даючися на нього. Якщо він думав, що після того, як скинуть цензурні 
кайдани з українського слова і в Росії прийде політична свобода, «в які-небудь 
5—10 років однією силою педагогічних аргументів початкові народні школи у нас 
стали б національними», то події, свідками яких ми були кілька місяців тому, 
свідчать про дещо інше: підтримка лібералів в українському питанні виявилась 
далеко не одностайною, при чому деяка частина їх не тільки не визнала за 
українцями політичних прав, а навіть почала боротися проти них, а питання про 
українську народню школу взяли під сумнів навіть під поглядом педагогічним. 
Яскраво і сильно написаний розділ про українські «національні святощі», що проти 
них різко повстає Драгоманов, вбачаючи в них небезпеку для розвитку здорової 
національної самосвідомости. Виходячи з основної думки, що «національність є 
тільки фунт, форма та спосіб», він переконливо доводить потребу переглянути 
закорінені в українському суспільстві погляди на мову, звичаї і національні 
відмінності, як на щось варте консервування і глибокої поваги. 
«Мова — не святощі, не пан людини, народу, а слуга його. Література мусить нести 
в маси народу просвіту якнайлегшим способом» (ст. 152). 
«Чудацькі думки» Драгоманов висловив і розвинув ще 1891 року. Як я відзначив 
вище, вони суперечили тим поглядам на національне питання, що переважали серед 
українців. Але хоч і незвичні, і для того часу парадоксальні, вони відзначалися 
такою здоровою свіжістю і науковою обґрунтованістю, так були перейняті щирістю 
почуття любови до рідного народу, що ідейні супротивники Драгоманова, які 
порушували навіть питання про вилучення його з української родини, як 
«об'єдинителя і обрусителя» (ст. 27), не могли не зважати на них і, до певної 
міри, не засвоювати їх. Такою є сила справжнього знання і непідкупного почуття. 
Ця риса зберігається за працею Драгоманова в значній частині її і дотепер, коли 
її вперше видано на терені російської України. Щоправда, видавництво зробило 
пропуски і відзначило трьома крапками ті місця, які здавалися йому 
кримінальними. Але і дещо пошматовані «Чудацькі думки» все ж дають можливість 
пізнати кращий публіцистичний твір Драгоманова українською мовою. Велика провина 
видавництва — неохайність видання: велика кількість друкарських і коректурних 
помилок. Бракує ознак редакторської праці: нема ані пояснень до імен, ані 
приміток, хоч вони і потрібні читачеві. 
Наприкінці не можна не побажати, щоб слідом за «Чудацькими думками» надрукували 
і інші твори Драгоманова, написані українською мовою. Неувага до пам'яті і 
науково-публіцистичної спадщини визначного українського ідеолога — сором для 
українців. Багато з того, що Драгоманов написав з українського національного 
питання, тепер бібліографічна рідкість, і потреба перевидати ці твори на 
російській Україні є справді пекуча.. Чим швидше це буде зроблено, тим краще для 
розвитку політичної думки на Україні, бо спадщина Драгоманова і до цього часу не 
втратила свого значення, і, ставши приступною ширшим колам читачів, вона сприяла 
б увічненню пам'яті свого творця, який так прислужився і російському, і 
українському суспільствам у пробудженні серед них інтересу до питань політичного 
життя. 