СИМОН ПЕТЛЮРА
      СТАТТІ і ДОКУМЕНТИ 
       

 
ЛИСТ ДО А. НІКОВСЬКОГО
Копію П. Прем'єру, П. Міністру закордонних справ 
П. Міністре!
В одному з попередніх листів до Вас я звернув увагу на ту працю, що нею до 
певної міри повинно Міністерство Закордонних Справ зайнятись в цілях виховання 
нашого громадянства та придбання ним певного критерію для орієн-тировки в 
скомплікованих обставинах міжнароднього життя. Звичайно, що завдання се нелегке, 
а придбання ним згаданого критерію є справою загально-політичною і державного 
розвитку нації. Але я мало шанував би той уряд український, що обмежував би свою 
працю виключно завданнями адміністрування краю, не звертаючи уваги на більш 
широке розуміння своїх обов'язків, які полягають у правильному з'ясуванні ним 
завдань нації і допомозі у належному вихованні її для здійснення оцих завдань. 
Отже, уряд український і одповідальні керівники його (даного кожного періоду) 
повинні, незалежно од безпосередніх своїх завдань адміністрування, виконувати 
все те, що допомагати буде найлегшому провадженню останнього і не тільки в даний 
період нашого державного життя, а і в кожний хронологічно дальший. Не можемо ми 
похвалитись, щоб політичний розвиток українського громадянства і його уміння 
орієнтуватись у складних обставинах міжнародньої політики, пристосовуючи до неї 
вимоги і своєї держави чи змагаючись впливати на зміну їх для інтересів 
останньої, стояли на високому і реальному рівні. В цьому напрямку є чого нам 
побажати і є над чим попрацювати. Зокрема отой нахил до блискавичних орієнтацій 
на ту чи іншу міжнародню політичну орієнтацію є у нашого громадянства скоріше 
доказом його державної легковірности та невихованости, як показником дозрі-лости 
і освічености в питаннях, зв'язаних з установленням питомої ваги української 
держави в тих чи інших комбіна- ціях і орієнтаціях. Лише громадянство мало 
організоване і недозріле може рішаючу вагу надавати і реальне значення тій чи 
іншій своїй орієнтації на зовнішню силу. А брак єдиної державної ідеології, 
єдиної провідної лінії в зовнішній політиці — оці риси, що характеризують 
дотеперішній стан політичного розвитку нашого громадянства — мало потішають і на 
майбутнє, бо створюють у нашого громадян- ства ілюзії облудні і переменшення в 
оцінці тих труднощів, які стоять перед Україною в справі вступу її до 
європейської чи світової коаліції держав та впливу її і на участь у тій чи Р 
іншій політичній комбінації і випливаючій звідси орієнтації Ц громадянства на цю 
комбінацію. 
Нам треба засвоїти нарешті, що лише шляхом довгої упертої боротьби нація наша 
здобуде собі належне місце в міжнародніх відносинах, хоч би те, яке вона 
починала займати за часів блаженної пам'яті гетьмана Богдана або змагалась 
зайняти за часів гетьмана Мазепи. 
З огляду на малу поінформованість нашого громадянства в питаннях, дотичних 
зачепленої справи, та його незнання і невірну оцінку умовин, сприяючих чи 
затримуючих захоплення Україною належного їй місця в міжнародніх' стосунках та 
зміцнення свого становища в тій чи іншій коаліції і політичній комбінації, з 
огляду на те, що і в майбутньому зазначені вище явища все будуть підводними 
каміннями нашої державної політики, віщуючими її помилкові кроки та 
катастрофічні для неї несподіванки, з огляду на те, що сучасні умовини нашого 
державного ладу особливо впливають на поглиблення в свідомості громадянства оцих 
шкідливих явищ, я гадав би, що уряду слід з особливою уважністю та обачністю і 
педагогічно-державною далекозорістю оцінити ці І я в й щ а і не «по-казьонному», 
а по-держ а в н о м у над ними застановитись, щоб хоч почати іх усовувати та 
нейтралізувати. Оскільки потреба такої праці є необхідною в державних цілях, 
видно хоч би із того, що маємо занадто багато ворогів нашої ідеї і концепції 
державної, боротьбі з котрими не уділяємо відповідного значення. Не кажу вже про 
те, що за браком преси своєї, не підготовляємо громадянства до розуміння ним 
певних ліній і фактів урядової політики, що є обов'язком кожного уряду, коли він 
не хоче панувати тільки за допомогою фізичної сили, мало звертаємо уваги на 
спростування неправдивих звісток і інсинуацій, що так щедрою рукою виливаються і 
на цілий уряд, і на окремих представників його з боку різних недисциплінованих 
угруповань українських і окремих політичних діячів, не кажучи вже про цькування 
з боку явних ворогів нашої державности. 
Читаючи уважно звіти наших послів, чимало знаходив у них цікавих інформацій і 
ширших науково опрацьованих характеристик життя і загальноєвропейського, і 
окремих держав... [кінець слова нерозбірливо] моментів у ньому,— цікавих не 
тільки для міністра з[акордонних1 спр(ав¦ чи уряду, але й для нашого 
громадянства, яке треба в цьому напрямку виховувати, а тим часом таких 
інформацій даремно шукав я в тому органі, який видаємо для того ж самого 
громадянств а. А завдяки цьому губимо, звичайно, одну з можливостей боротьби 
успішної з анальфабетизмом політичним та невихованістю наших громадянських 
кругів. 
Коли я домагаюсь од уряду більшої енергії в зазначеному вище напрямку, то 
конкретизацію її убачаю не лише в заходах, направлених до використовування 
матеріялів, у розпорядженні Міністерства] Закордонних] Спр[ав] маю-чихся, на 
шпальтах «Трибуни» чи якогось іншого доступного нам видання. Розумію її ширше, 
уявляючи, що М. 3. Спр[ав] повинно виявити ініціятиву в підготовці для 
загального вжитку українського громадянства, і тепер, і на майбутнє, такого 
літературного і наукового матеріялу, за допомогою котрого можна би було справу 
усвідомлення його в питаннях між-народніх відносин та виховання 
політично-державного поставити на справжній солідний грунт. М. 3. Спр{ав] 
повинно не забувати ані на одну хвилину, що при поверненні на Україну треба в 
цьому напрямку заопікуватись і потребами навої університетської молоді, яка 
примушена буде звертатись в задоволенні цієї потреби до російських чи якихось 
інших джерел, з погляду державно-українського неодповідних і тенденційних. 
Не маємо майже жодної перекладної літератури з обсягу міжнародного права; не 
маємо головних мирових трактатів в перекладі на українську мову і в виданнях для 
широкого вжитку; 
не маємо українських підручників по міжнародньому праву; не маємо, нарешті, 
науково опрацьованої історії міжнарод-ніх зносин України в минулому, за часів 
князівства чи пізніш — гетьманів, тоді як без знання цієї історії не можемо 
вірно провадити і творити новітню нашу історію, щодо міжнародніх її авспіцій. 
Тим часом все це треба мати, бо того вимагають інтереси державні і вірне 
розуміння нами тих обов'язків, що їх ми повинні виконати, аби не засудили нас 
молодші покоління за нашу недалекозорість та політично-державну нашу 
обмеженість. Не думаю я, щоб хтось поважно міг думати, що з Міністерства 
Закордонних Справ я хотів би, накидаючи йому такі завдання, творити 
історико-політичний чи науково-видавничий інститут. Я хочу, щоб М. 3. Спр[ав] 
вірно розуміло свої обов'язки, змісту яких я не можу вичерпати одним тільки 
виконанням з його боку адміністративно-державних функцій. В порушених справах 
воно повинно виявити творчу ініціятиву, викликати її серед певних кругів і 
окремих осіб, направивши її по певному напрямку, нами, Міністерством, офіціяльно 
чи неофіціяльно (значення не має) обміркованому і опрацьованому. А маючи у себе 
такого компетентного з наукового боку знавця між-народнього права, як проф. 
Ейхельман, воно може поставлене мною йому завдання перевести в життя не 
кустарно, а солідно науково. Коли б, скажемо, така програма літературно-наукових 
праць з обсягу міжна-роднього права, міжнародніх відносин, 
українсько-між-народніх стосунків була уложена і оголошена в *Укр(аїнській] 
Триб[уні]» та в інших українських виданнях, то, будьте певні, що знайшлися б 
серед нашої еміграції і в Польщі, і далі за кордоном і перекладчики, і 
самостійні автори, які охоче відгукнулися б на заклик і чимало зробити б могли, 
і то за порівнюючи короткий час, в справі збільшення української літературної 
продукції — власне, тої галузі її, яка так повинна цікавити Міністерство 
Закордонних Справ і значення котрої з державне широкого погляду ми тепер вже 
повяим належно зрозуміти. Думаю я, що й видавці для таких праць — чи 
оригінальних, чи перекладних — могли б знайтись, бо рахувалися вони б з попитом 
на таку літературу чи то тепер, чи в ближчому майбутньому, а значить, і 
витратити певні суми на це не лякалися б! 
Виконавши це завдання, ми тим самим виконали б один із обов'язків нашого 
покоління перед нашою державною справою і нашим громадянством, допомагаючи йому 
вчитись, більше знати, а значить, і виховуватись, себто роблячи те, що повинна 
робити кожна, вірно розуміюча своє завдання, державна влада. 
Прошу мене повідомити про Ваші заходи в порушеній справі, а 
провізорично-опрацьовану програму, дотичну неї, прислати мені раніш для 
ознайомлення. 
23/ХІІ 1921 р. Б. 
Петлюра  