Цареве сімейство 
 
Там, де гори і долини, 
Де гуляє вітровій, — 
Там цвіте краса-країна 
З дивним ім'ям Сльозолий. 
І колись в країні тій 
Був па троні цар Плаксій, 
Голова його мов бочка, 
Очі — ніби кавуни. 
В Плаксія було три дочки 
І плаксивих три сини. 
Старша звалася Нудота, 
Середульшенька — Вай-Вай, 
Третя донечка — Плакота, 
Всі сльозливі через край. 
А цареві три сини 
Так і звались — Плаксуни. 
Отака була сім'я 
У царя у Плаксія. 
Цілі дні вони сиділи, 
Голосили, та сопіли, 
Та стогнали, та ревли, 
Сльози відрами лили. 
Цар Плаксій велів сердито: 
"Хай із ними день при дні 
Плачуть всі в країні діти, 
Бо сміятись і радіти 
У моєму царстві — ні! 
Хто всміхнеться — в часі тім 
Я того негайно з'їм!" 
Ще була у Плаксія 
Грізна гвардія своя: 
В ній служили молодці 
Забіяки-сльозівці. 
Хто сміявсь — вони хапали 
І нагайками шмагали, 
Так що в царстві тому скрізь 
Вистачало плачу й сліз. 
Цар любив, як плачуть діти, 
Бо любив їх сльози пити. 
Отакий був цар Плаксій 
Україні Сльозолий. 
 
Дядько Лоскотон
 
Але в тому диво-царстві, 
Зневажаючи закон, 
Жив у мандрах і митарстві 
Добрий дядько Лоскотон. 
Він приходив кожний вечір — 
Хай чи дощ іде, чи сніг — 
До голодної малечі 
І усім приносив сміх. 
Мав він вдачу теплу й щиру, 
Ще й лукавинку в очах. 
І була накидка сіра 
В Лоскотана на плечах. 
Лоскотливі мав він вуса 
І м'якенькі, наче пух. 
І м'яке волосся русе 
Розсипалося до вух. 
Він як прийде, залоскоче, 
То сміється, хто й не хоче. 
Тільки де він появлявся, 
Зразу плач там припинявся, 
І приходив до усіх 
Голосний та щирий сміх. 
 
Не любили Лоскотона 
Цар Плаксій і Плаксуни, 
Видавали заборони 
Проти лоскоту вони. 
І за дядьком Лоскотоном 
Із нагайками в руках 
Охоронці злих законів 
Полювали по хатах. 
Але дядько Лоскотон 
Не боявся цих заслон: 
Він ходив по всій країні 
І носив з собою сміх 
В розмальованій торбині, 
В пальцях лагідних своїх. 
 
Арешт Лоскотона 
 
Розізливсь тоді Плаксій — 
Цар країни Сльозолий. 
Гнівно він гукнув із трону: 
“Гей, ледачі сльозівці! 
Хто впіймає Лоскотона, 
Буде муж моїй дочці! 
Хто його посадить в льох — 
Вибирай одну із трьох! 
Бо уже цей Лоскотон 
Скоро нам розвалить трон: 
Що тоді ми будем пити, 
Як не будуть плакать діти!" 
І завзяті сльозівці 
Понеслись у всі кінці, 
Щоб скарати по закону 
Баламута Лоскотона. 
Довго скрізь його шукали, 
У всі шпари заглядали, 
Перерили всі двори, 
Обходили всі бори, 
Час потратили дарма: 
Лоскотона скрізь нема, 
Бо його завжди і всюди 
Од ловців ховали люди. 
Опівночі Лоскотон, 
Коли всіх колише сон, 
Йшов собі в бідняцькі хати 
Їхніх діток розважати. 
 
Був тоді у Плаксія 
Лютий посіпака, 
Віроломний, як змія, 
Капітан Макака. 
Так хотілося йому 
Царським зятем стати, 
Що ні разу в ту зиму 
Не лягав і спати. 
Все ходив, усе він слухав 
І нарешті все рознюхав. 
На світанку Лоскотон, 
Насмішивши діток, 
У міцний поринув сон 
Між кленових віток. 
А лукавий капітан 
Підікрався змієм 
Й Лоскотонові аркан 
Зашморгнув на шиї. 
Руки вивернув назад, 
Міцно спутав ноги 
І мерщій у Плаксоград 
Рушив у дорогу... 
 
Весілля в палаці 
 
Лоскотона посадили 
За вузенькі грати, 
А в палаці порішили: 
— Час весілля грати...— 
Гей, зійшлися царенята 
І придворна свита 
Наречених шанувати, 
Сльози діток пити. 
До вінця веде жених 
Висохлу Нудоту, 
Та дивитися на них 
Зовсім неохота. 
Хоч Макака був бридкий, 
А вона ще гірша, 
Їм поет один гладкий 
Присвятив ще й вірша. 
Стільки там було хвальби, 
Так скрасив їх вроду — 
Навіть жаби від ганьби 
Булькнули у воду! 
Але цар ходив, пишався, 
Він із зятем цілувався, 
Похвалявся: "Ну, тепер 
Лоскотон, вважай, умер! 
Недоступним став для всіх 
Голосний та щирий сміх. 
Тож від радості стрибайте! 
Тож від радості ридайте! 
Ми тепер встановим скрізь 
Віковічне царство сліз!" 
Так розхвастався Плаксій — 
Цар країни Сльозолий. 
 
Звільнення Лоскотона 
 
Та поки гуло весілля, 
То п'яниці вартові 
Напились якогось зілля 
Та й поснули у траві. 
А вночі йшли до в'язниці 
Батраки й робітники, 
Щоб звільнити із темниці 
Лоскотона на віки. 
Рознесли всі перепони, 
Гнули грати, мов прути: 
— Гей, веселий Лоскотоне, 
Це прийшли твої брати! 
Йди до нас, веселий брате, 
В нашу здружену сім'ю! 
Підем разом догравати 
Ми весілля Плаксію... 
 
Продовження весілля 
 
У палаці кожен скаче 
Та від щастя гірко плаче, 
Ллються сльози, як ріка, — 
Бачте, радість в них така! 
 
Раптом цар упав на трон: 
— Ой, рятуйте — Лоскотом! — 
Всі відразу «ох!» та «ах!», 
Жах у кожного в очах. 
А веселий Лоскотон 
До царя стрибнув на трон 
І сказав йому якраз: 
— Насмієшся ти хоч раз!.. — 
Став царя він лоскотати, 
І Плаксій став реготати. 
Так сміявсь — аж заливався, 
Аж від реготу качався, 
Кулаками очі тер — 
Потім лопнув і помер. 
 
Ой, була ж тоді потіха — 
Цар Плаксій помер од сміху! 
З ним придворні одубіли, 
Бо сміятися не вміли. 
А цареві три сини, 
Три завзяті Плаксуни, 
Так сміялись-реготали, 
Що штани з них поспадали — 
Тож всі троє без штанів 
До чужих втекли країв. 
 
Три царівни теж навтьоки 
У чотири бігли боки. 
Кровопивці-сльозівці 
Стали п'явками в ріці, 
А Макака-забіяка 
З'їв себе із переляку. 
Так веселий Лоскотон 
Розвалив поганський трон. 
Сам же він живе й понині, 
Дітям носить щирий сміх 
В розмальованій торбині, 
В пальцях лагідних своїх. 
Схочеш сам піти в цей край, 
То маршрут запам'ятай: 
Треба йти спочатку прямо. 
Потім вправо завернуть, 
А тоді поміж дубами 
Поведе наліво путь. 
Після цього вже помалу 
Чимчикуй куди попало: 
Як од втоми не впадеш — 
В цю країну попадеш. 
 
