(1845 — 1907)
 
Народився Іван Карпович Тобілевич 29 вересня 1845р. в с. Арсенівка поблизу 
Єлисаветграда; батько його походив із старовинного зубожілого дворянського роду 
й працював прикажчиком поміщицького маєтку, а мати була простою селянкою. 
Освіту, до якої так тягнувся хлопець, довелося через матеріальну скруту обмежити 
чотирикласним училищем і з чотирнадцяти років заробляти на прожиття. Майже два 
десятиліття забрала в І. Тобілевича служба в різних канцеляріях — від писарчука 
до секретаря міського поліцейського управління.
Перебуваючи в Єлисаветграді (1865 — 1884), Тобілевич знайомиться з творами 
Руссо, Дідро, Вольтера, Герцена, з економічними трактатами Бокля, Мілля, разом 
із своїм другом М. Кропивницьким читає західноєвропейських письменників, 
філософів, соціологів. Переведений трохи більш як на рік до Херсона, він 
познайомився з колишнім учасником Кирило-Мефодіївського товариства і товаришем 
Т. Шевченка Д. П. Пильчиковим, під впливом якого прочитав “багато корисних 
книжок з історії народів, з класичної літератури, серед якої Шекспір і 
Островський зайняли перше місце”.
1863р. у Бобринці на Єлисаветградщині утворився драматичний гурток, одним з 
найактивніших учасників якого був І. Тобілевич. Він грав різні ролі у п'єсах 
Котляревського, Квітки-Основ'яненка, Кухаренка, Гоголя, Островського. В 
єлисаветградському гуртку Тобілевич був і керівником, і режисером, і актором, 
беручи участь у створенні вистав за п'єсами Островського, Гоголя, Грибоєдова, 
Мольера, Шіллера.
Демократичні переконання Тобілевича закономірно привели його до участі в 
організації (разом з П. І. Михалевичем) таємного гуртка, на засіданнях якого 
вивчали праці М. Чернишевського, Ф. Лассаля, Д. Мілля, К. Маркса та Ф. Енгельса. 
З метою популяризації революційно-демократичної та народницької літератури у 
гуртку планувалось перекласти українською мовою ряд творів російської 
белетристики — Г. Успенського, Ф. Решетникова, Ф. Нефедова, М. Наумова, О. 
Левітова, М. Златовратського та ін., підготувати загальний нарис політичної 
економії за М. Чернишевським. У цій роботі найактивнішу участь брав Тобілевич.
До першого етапу літературної творчості Тобілевича належить оповідання 
“Новобранець” (написане 1881р., опубліковане1889р. під псевдонімом Гнат Карий). 
У ньому йдеться про тяжку долю селянської родини, яка з величезними зусиллями 
вибивається із злиднів і, здається, могла б уже зрештою досягнути якогось 
добробуту, коли б не втручання державної машини.
Наскільки щільно в житті Тобілевича поєднувалась творча й громадсько-політична 
діяльність, свідчить той факт, що й оповідання “Новобранець”, і першу свою драму 
“Бурлака” (“Чабан”, 1883) він подавав на обговорення нелегального гуртка. 
Завершувати “Бурлаку”, як і “Хто винен?” (“Безталанна”), драматургові довелось 
уже в Новочеркаську, куди його було вислано у травні 1884р. за участь у 
діяльності гуртка та за допомогу політичним “злочинцям”. Щоб заробити на 
прожиття, піднаглядний Тобілевич працював підручним коваля, а згодом відкрив 
палітурну майстерню.
У 1886р. в Херсоні було видано перший “Збірник драматичних творів” І. 
Карпенка-Карого, до якого увійшли драми “Бондарівна” і “Хто винен?” та комедія 
“Розумний і дурень”, а в 1887р. опубліковано “Наймичку”. Але їх майже не 
купували, бо публіка не була привчена читати п'єси.
П'єси, створені Карпенком-Карим протягом майже п'ятнадцяти років, відбивають 
еволюцію явища, яке видозмінювалось буквально на очах драматурга — “глитайства”. 
Його персонажам — Михайлові Михайловичу (“Бурлака”), Окуню (“Розумний і дурень”, 
1885), Цокулю (“Наймичка”, 1885), Калитці (“Сто тисяч”, 1890), Пузиреві 
(“Хазяїн”, 1900) — притаманне не просто збільшення економічних масштабів їх 
діяльності, їх здирства, воно ще яскравіше виявляє їх людську дрібність, а то й 
нікчемність, духовну порожнечу. Дещо осторонь їх стоїть Мартин Боруля, який 
домагається дворянського звання. Сатиричне зерно комедії “Мартин Боруля” (1886) 
пов'язане вже не із засобами збагачення чи привласнення того, що належить іншим, 
а з прагненням сільської буржуазії до політично-правової рівності з дворянством.
Дві останні гіркі комедії — “Суєта” (1903) і “Житейське море” (1904; визначена 
автором як “протяг”, тобто продовження, “Суєти”) — драматург назвав “сценами”, 
наче визнаючи приналежність їх до європейської нової драми. Так, у “Суєті” 
відсутній головний герой, і п'єса являє ряд сцен, покликаних характеризувати 
спосіб життя й мислення заможного селянина та його дорослих дітей, які 
представляють різні соціальні шари суспільства (хлібороб, учитель, дрібні 
службовці).
Навесні 1887р. І. Карпенкові-Карому було дозволено повернутися на Україну, але 
ще до кінця 1888р. він перебував на хуторі “Надія” (тепер заповідник у 
Кіровоградській області) під гласним наглядом поліції (негласний нагляд було 
знято з нього 12 березня 1903р.). Діставши громадянські права, Карпенко-Карий 
приєднався до нової театральної трупи, створеної його братом П. Саксаганським, у 
якій до кінця життя працював активно й напружено як артист, режисер, драматург. 
У 1897р. він складає “Записку до з'їзду сценічних діячів”, де з болем пише про 
безправне становище українського театру, про цензурні та інші урядові утиски.
Написане Карпенком-Карим протягом 90-х рр. на сучасну тематику виявляє прагнення 
дати народові “пьесы серьезные, моральные, нравоисправительные, исторические”. З 
повчальною метою створена побутова комедія “Судженої конем не об'їдеш” 
(переробка з Еркмана-Шатріана, 1892), в соціально-побутовій драмі “Батькова 
казка” (1892) також очевидна моралізаторська тенденція, підкреслена другою її 
назвою — “Гріх і покаяння”. Певним дидактизмом позначена драма “Понад Дніпром” 
(1897).
На матеріалі історичного минулого, осмислення якого, за переконанням І. 
Карпенка-Карого, покликане збагатити українську драматургію, написано п'єси 
“Бондарівна” (1884), “Паливода XVIII століття” (1893; підготовчим етапом було 
створення у 1884р. п'єси “З Івана пан, а з пана Іван”), “Чумаки” (1897), “Лиха 
іскра поле спалить і сама щезне” (1896), “Сава Чалий” (1899), “Гандзя” (1902).
Твори Карпенка-Карого “Лиха іскра поле спалить і сама щезне” (1896) та “Гандзя” 
(1902) були спробами на фольклорному матеріалі, присвяченому давньому минулому, 
вийти до філософських узагальнень про долю України й подати їх у цікавій 
сценічній формі.
Трагедії Карпенка-Карого “Сава Чалий”, так само створеній на основі народної 
історичної пісні, притаманні глибокий психологізм, точна й переконлива 
вмотивованість дій та вчинків героїв. 
І. Карпенко-Карий помер після тяжкої хвороби 15 вересня 1907р. у Берліні, куди 
їздив на лікування; поховано його на хуторі “Надія”.
Драматургія І. Карпенка-Карого своєрідно підсумувала майже столітній розвиток 
української драматургії, піднявши її на новий рівень. Вражаючи тематичним і 
жанровим багатством, вона у своїй цілісності являє собою різноманітну картину 
життя України протягом століть. В художній розробці історичного чи фольклорного 
матеріалу далекого минулого досить відчутним є зв'язок з тогочасними життєвими 
проблемами Твори Карпенка-Карого багатьма своїми елементами входять в 
ідейно-естетичний контекст нової європейської драми.
 
 
