ПОЕТ

<i>(Переклад Миколи Зерова)</i>

Ясніє мій кинджал в оздобі золотій,
  Холодна і несхибна криця,
I криє гарт його нещадний, бойовий,
  Старого сходу таємниця.
Він верховинцеві товариш вірний був,
  I, не питаючи заплати,
В боях йому не раз поваги роздобув,
  Скривавивши ворожі шати.
Забаві він годив, немов слухняний раб,
  На глум — дзвонив грізнuм докором,
Оздоба дорога в той час йому була б
  Ганебним і чудним убором.
Господар ліг в бою, його ж на трупі взяв
  Козак із Терської станиці,
I потім довго він занедбаний лежав
  Серед непотребу в крамниці.
I нині без піхoв, побитих у війні,
  Героя приятель незрадний,
Повис як забавка у мене на стіні,
  Знеславлений і безпорадний.
I нині вже ніхто в досвідчених руках
  Не оберта його пестливо,
I напису на нім з побожністю в очах
  Не перечитує гордливо.
Поете! Чи не так за нашої доби,
  Забувши yділ свій високий,
Всю міць свою зміняв ти на земні скарби —
  Все те, що мав у давні роки.
Бувало, на луну речей твоїх палких
  Вставали вояки голінні,
Твій вірш — то келих був на учтах гомінких,
  Кадило в храмовім склепінні.
I мов господній дух — наказ юрбі німій —
  Шугав, могутній і розлогий,
Як горожанський дзвін на башті вічовій
  У дні напасті й перемоги.
Та надокучив нам суворий твій язик,
  Нас тішить золота омана;
Наш вік, старіючи, немов красуня, звик
  Ховати зморшки під рум'яна.
Пророк осміяний, чи ти постанеш знов?
  Чи, нерішучий і тверезий,
Не вирвеш марного із золотих піхoв
  Свого заржавленого леза?
