Сухомлинський Василь Олександрович
 
(1918-1970)
 
педагог, публіцист, письменник
 
Закінчив Полтавський педагогічний інститут (1939). 1935 р. розпочав педагогічну 
діяльність. Працював учителем у Василівській школі Онуфріївського району, 
учителем і завучем в Онуфріївській середній школі. Багаторічний (1947—1970) 
директор Павлиської середньої школи. Кандидат педагогічних наук (з 1955), автор 
багатьох книг, брошур і статей, художніх творів для дітей. Розробляв питання 
теорії і методики виховання у шкільному колективі та родині, всебічного розвитку 
особистості учнів, педагогічної майстерності. Особливу увагу приділяв 
патріотичному вихованню дітей і молоді, проблемам розумового, морального, 
естетичного та трудового виховання школярів. Книга В.О.Сухомлинського «Серце 
віддаю дітям» (1969) удостоєна Державної премії УРСР 1974 р. 
 
Народився Василь Олександрович Сухомлинський 28 вересня 1918 р. в селі Василівка 
Онуфріївського району Кіровоградської області (за тогочасним 
адміністративно-територіальним поділом — Василівська волость Олександрійського 
повіту Херсонської губернії) у незаможній селянській родині. Батько його, 
Олександр Омелянович, працював по найму як тесляр і столяр у поміщицьких 
економіях та заможних селянських господарствах. Після встановлення радянської 
адміністрації в Україні був активістом колгоспного життя у селі, брав участь у 
керівництві кооперацією та місцевим колгоспом, виступав у пресі як сількор, 
завідував колгоспною хатою-лабораторією, керував трудовим навчанням учнів (з 
деревообробної справи) у семирічній школі. Мати майбутнього славетного педагога, 
Оксана Юдівна, працювала в колгоспі. Разом з Олександром Омеляновичем вона 
виховала, крім Василя, ще трьох дітей — Івана, Сергія та Меланію. Всі вони стали 
вчителями. Василь Сухомлинський навчався спочатку (1926—1933) у Василівській 
семирічці, де був одним із кращих учнів. Влітку 1934 р. він вступив на 
підготовчі курси при Кременчуцькому педінституті і того ж року став студентом 
факультету мови та літератури цього вузу. Проте через хворобу 1935 р. змушений 
був перервати навчання в інституті. Сімнадцятирічним юнаком розпочав Василь свою 
практичну педагогічну роботу. У 1935—1938 рр. він викладав українську мову і 
літературу у Василівській та Зибківській семирічних школах Онуфріївського 
району. У 1936 р. Сухомлинський продовжив навчання на заочному відділі 
Полтавського педагогічного інституту, де спершу здобув кваліфікацію учителя 
української мови і літератури неповної середньої школи, а згодом — і викладача 
цих же предметів середньої школи (1938). Згадуючи цей час, Василь Олександрович 
писав: «Мені випало щастя два роки вчитися в Полтавському педагогічному 
інституті… Кажу — випало щастя, бо нас, двадцятирічних юнаків та дівчат, 
оточувала в інституті атмосфера творчої мислі, допитливості, жадоби знань. Я з 
гордістю називаю Полтавський педагогічний інститут своєю альма-матер…» З 1938 р. 
і до початку Великої Вітчизняної війни Василь Олександрович працював в 
Онуфріївській середній школі учителем української словесності, а через деякий 
час — і завідуючим навчальною частиною школи. Війна внесла свої корективи у 
розмірений ритм життя: у липні 1941 р. Василя Олександровича було призвано до 
війська. Закінчивши військово-політичні курси у Москві, одержав військове звання 
молодшого політрука, а з вересня 1941 р. він — політрук роти у діючій армії. 9 
лютого 1942 р. в бою за село Клепініно під Ржевом дістав тяжке поранення і понад 
чотири місяці лікувався в евакогоспіталях. З червня 1942 р. до березня 1944 р. 
В.О.Сухомлинський працював директором середньої школи і вчителем російської мови 
і літератури у селищі Ува Удмуртської АРСР. Навесні 1944 р. Василь Олександрович 
разом з дружиною Г.І.Сухомлинською виїжджає на Україну, в щойно визволений 
Онуфріївський район Кіровоградської області. Упродовж чотирьох років він 
працював завідуючим районним відділом народної освіти і одночасно викладав у 
школі. Саме в цей період Василь Олександрович дебютує у пресі — онуфріївській 
районці «Ударна праця» та обласній газеті «Кіровоградська правда» — із статтями 
на педагогічні теми. Найперша його публікація — «Перед новим навчальним роком» — 
з’явилася 25 серпня 1945 р. в «Ударній праці». 1948 р. В.О.Сухомлинського 
призначають, на його прохання, директором Павлиської середньої школи. Цим 
навчальним закладом він керував до останку життя, двадцять три роки у Павлиші 
стали найпліднішим періодом його науково-практичної та 
літературно-публіцистичної діяльності. Василь Олександрович доклав чимало 
зусиль, аби піднести пересічну сільську школу на рівень найкращих у тодішньому 
СРСР загальноосвітніх навчальних закла-дів, щоб перетворити її на справжню 
лабораторію передової педагогічної думки і якнайповніше узагальнити набутий 
досвід. І він досяг поставленої мети, насамперед завдяки власній винятковій 
працьовитості, постійному творчому горінню, твердій, безкомпромісній 
вимогливості як до себе, так і до всього педагогічного колективу. Починаючи з 
1949 р. Василь Олександрович виступає не тільки у місцевій періодиці, а й у 
республіканських та всесоюзних виданнях. У першій половині 50-х років його 
починають друкувати й педагогічні видання тодішнього «соціалістичного табору». 
1955 р. він успішно захищає у Київському державному університеті кандидатську 
дисертацію на тему «Директор школи — керівник навчально-виховної роботи», а 
через рік з’являється його перша велика монографія «Виховання колективізму у 
школярів». Наприкінці п’ятдесятих років виходять друком одна за одною такі 
грунтовні праці В.О.Сухомлинського, як «Педагогічний колектив середньої школи» 
та «Виховання радянського патріотизму у школярів». Даниною тогочасній ідеології 
була книга педагога «Виховання комуністичного ставлення до праці» (1959). На 
найвищий щабель своєї педагогічної творчості Василь Олександрович піднявся у 
шістдесяті роки. Саме тоді з особливою виразністю і силою проявився його 
яскравий і самобутній талант педагога-дослідника й педагога-публіциста, саме у 
ті роки написав він найкращі книги, статті, художні твори для дітей та юнацтва. 
До найголовніших, найгрунтовніших творів В.О.Сухомлинського, опублікованих 
починаючи із 1960 р., належать: «Як ми виховали мужнє покоління» , «Духовний 
світ школяра» , «Праця і моральне виховання», «Моральний ідеал молодого 
покоління», «Сто порад учителеві», «Листи до сина», «Батьківська педагогіка», 
«Проблеми виховання всебічно розвиненої особистості» і особливо — «Павлиська 
середня школа» та «Серце віддаю дітям» (1969). Остання праця витримала вже 
кільканадцять видань, вона була удостоєна першої премії Педагогічного товариства 
УРСР (1973) і Державної премії УРСР (1974). На високу оцінку заслуговують і 
праці В.О.Сухомлинського, які з’явилися окремими виданнями вже після смерті 
талановитого педагога: «Народження громадянина», «Методика виховання колективу», 
«Розмова з молодим директором школи», «Як виховати справжню людину». Віддаючи 
багато енергії вчительській роботі, створюючи фундаментальні педагогічні твори, 
В.О.Сухомлинський водночас виступав і як активний громадський діяч, систематично 
проводив культурно-освітню роботу серед населення Павлиша, брав діяльну участь у 
численних науково-педагогічних конференціях, симпозіумах, сесіях, нарадах, 
семінарах. Не обійшло його й офіційне визнання: з 1957 р. В.О.Сухомлинський — 
член-кореспондент Академії педагогічних наук РРФСР, з 1958 р. — заслужений 
учитель УРСР. У 1968 р. йому присвоїли звання Героя соціалістичної праці. Того ж 
року він був обраний членом-кореспондентом АПН СРСР. 2 вересня 1970 р. серце 
Василя Олександровича Сухомлинського перестало битися. Втім, фізична смерть не 
поклала край життю його творчих надбань, не зупинила його жертовного служіння 
школі, учительству, вітчизняній педагогічній науці. «Людина, — любив повторювати 
педагог, — народжується на світ не для того, щоб зникнути безвісною пилинкою. 
Людина народжується, щоб лишити по собі слід вічний». Ці проникливі слова можна 
і треба віднести й до самого Василя Олександровича, адже саме вони були тим 
категоричним імперативом, якому завжди і всюди слідував він у своєму недовгому, 
але яскравому й напрочуд плідному житті Педагога. Все найцінніше, створене ним, 
назавжди увійшло до скарбниці вітчизняної педагогіки та національної духовної 
культури.
