КОВАЛЬ МИКИТА

Мій батько славний був коваль 
На все село, на кілька сіл.
В його руках співала сталь, 
На сорочках блищала сіль. 
Кував підіски, лемеші, 
Варив поламані вали. 
В двадцятім році гармаші 
Гармату в кузні притягли, 
І комісар сказав: «Біда! 
Одна була на два полки...» 
У батька сила молода, 
В роботі все йому з руки. 
Він положив свій молоток 
І тихо вимовив: «Зроблю. 
В гарматі з'їдений замок, 
Але як-небудь підсталю». 
І він сталив. Жаркі бої 
Були над Ворсклою по полю:
«За волю-волю — Нашу долю!»
І толочились пирії.
Мій батько славний був коваль
Йому робота не страшна.
Він заварив гримучу сталь — 
В той день закінчилась війна.
Орали стоптаний пустир,
Хмарки літали голубами.
І комісар промовив: «Мир!» —
Сухими, чорними губами.
І, вже прямуючи додому,
Зайшов у кузню. Ось вона,
Гармата в блиску молодому, 
Пряма, націлена, міцна.
— Хвала тобі за труд, ковалю!
Та ми вже нині не в бою.—
І батько мій сказав без жалю:
— Для миру, голубе, й кую.
1948
 
