— Товаришу командир! Завтра ви поведете нас у бій. Ми всі ось тут — і старі, що 
вже по півроку на війні, і молоді, ось вроді Овчаренка, що йтимуть до бою 
вперше, — усі ми знаємо, що завтра бій буде великий і дехто з нас, звичайно, 
загине. Чи правду я кажу?
Іван Дробот, молодий танкіст з надзвичайно приємним і скромним лицем, 
хвилювався.
— Правду,— одповів просто і спокійно Герой Радянського Союзу знаменитий їхній 
командир Петро Колодуб. — Продовжуйте, Дробот, що ви хотіли сказати перед боєм.
— Я хотів спитать вас, хоча про вас і пишуть у всіх газетах і на зборах говорять 
як про людину безстрашну і невтомну, хоч ви на вид такий, пробачте, і маленькі, 
і не дуже неначебто й здорові, так от, звідки воно у вас береться, оте все, що 
говорять, і самі ми знаємо, що ви з любого пекла виходите переможцем, так от, що 
ви є така за людина, скажіть нам неофіціально, так, ніби ми і не на війні 
зовсім. Де ваш не бойовий, а, так би мовити, внутрішній секрет? Чи, може, я не 
так висловився, пробачте.
Дробот почервонів од свого довгого запитання. Йому здалося, що він неясно 
висловився, і від цього він зовсім розгубився.
— Ні, дякую, Іване, ви прекрасно і тонко висловили свою думку, і я з великою 
охотою вам одповім, тим більше, що секрет таки у мене дійсно є.
Всі бійці і командири, — а їх було в землянці чоловік тридцять, — раптом 
заворушились і, розташувавшись для довгого приємного слухання, притихли. 
Командир умів оповідати. Вони були добрі бійці, і Петро Колодуб любив їх. 
Поклавши на похідний столик люльку, він трохи почекав, поки стало зовсім тихо.
— Це було на Десні, — почав знаменитий капітан, усміхнувшись.— Да... одним 
словом, звичайний наш український дід-рибалка перевернув мені тоді всю душу. Хто 
з бійців, що пізнали увесь тягар торішнього німецького вторгнення, не пам'ятає 
цього діда? Пригадуєте осінь? Що не ріка, то й драма, то й діди, мов добрі річні 
духи. Вони були сміливі, діди оті, сердиті і не боялися смерті. Дехто сказав би, 
що вони не любили нас. Часом їхня нелюбов і навіть презирство до нас не мали 
впливу. Було таке?
— Було, — зітхнули в кутку землянки.
— Ну, так от слухайте.
Капітан Колодуб підібгав під себе ноги — це була його улюблена поза з пастушого 
дитинства — і, спершись руками на коліна, подивився на присутніх. У землянці 
було накурено. Бійці сиділи у присмерку в найрізноманітніших позах, притулившись 
один до одного чи обнявши один одного. Всі вони були різні і всі рідні. Усіх їх 
об'єднувало одне почуття єдиної сім'ї, те незабутнє і неповторне, що перед лицем 
щоденних небезпек гуртує на війні чисті серця юнаків, що лишається потім людині 
найдорожчим спогадом на все її життя.
Пройдуть літа, загояться рани, приорються ворожі кладовища, забудуться пожарища 
і многі події поплутаються в сивих головах од частих спогадів і перетворяться 
уже в оповідання, але одне зостанеться незмінно вірним і незабутнім — високе і 
благородне почуття товариства і братства всіх юнаків, що розбили і стерли з лиця 
землі фашистське божевілля.
— Ми відходили без зв'язку, без артилерії, ми одступали на схід день і ніч. 
Ворожі кліщі мали от-от замкнутися перед нами. Ми несли на плечах своїх 
поранених товаришів, падали з ними, проклинали все на світі і йшли далі. Ніде 
правди діти, були такі, що й стрілялися од розпачу, і гордості, й жалю. Були й 
такі, що кидали зброю і з гіркою лайкою повзли до рідних хат, не мавши сили духу 
пройти мимо.
Колодуб примовк замислившись.
— Нас було небагато, чоловік п'ятнадцять. Було кілька танкістів з розбитих 
танків, були кулеметники, політпрацівники, два бортмеханіки, навіть один 
полковник без полку. Я був тоді ще командиром танка, що залишивсь у німців з 
пробитим мотором. А до війни я був садівником. Сади колгоспам садив, співав 
пісень, дівчаточок любив та, мабуть, що й усе.
Капітан Колодуб так тепло і разом з тим з такою тонкою, знайомою всім іронією 
усміхнувся, що за ним тихо усміхнулася вся землянка.
— Ми вибилися з сил. Ноги вже не несли, наступала ніч. Перед нами за селом 
велика ріка. А німці були недалеко. Чимало з нас не вміло плавать. Нам показали 
хату перевізника.
— Тікаєте, бісові сини? — спитав нас дід Платон Півторак, що виходив уже з сіней 
з веслом, сіткою й дерев'яним ковшем для виливання води з човна. — Багато я вже 
вас перевіз. Ой багато, та здорові все, та молоді, та все — перевези та 
перевези. Савко! — крикнув Платон до сусідньої хати. — Ходім, Савко. Треба 
перевезти, нехай вже тікають. Га?.. Ходім, ходім! Це вже, мабуть, останні.
Савка вийшов із своєї хатки і дивився на нас, як намальований. Було йому літ 
сімдесят чи, може, й більше. Він був маленький, з підстриженою борідкою. Був би 
він сильно схожий на святого Миколу-угодника, коли б величезна, мов коров'ячий 
кізяк, стара кепка не лежала у нього на ушах та землистого, так би мовити, 
кольору светр не висів на ньому, як на хлопчику батьків піджак. За дідом Савкою 
виходив чималий хлопець з двома опачинами.
— Еге-ге! Щось ви, хлопці, не той, не як його, не туди неначе йдете, — сказав 
дід Савка і хитро подивився на нас. — Одежа ось нова, і торбочки, і ремні, еге, 
і самі ось молоді, а звертаєте неначе не туди, га?!
— Ходім уже, годі! — сказав Платон.
Пішли.
— Заспокойтеся, човен є, і чималий, — сказав я тихо нашому супутнику Борису 
Троянді, що хвилювався увесь час більш за всіх. Він не вмів плавати.
— Ви думаєте, вони нас перевезуть? По-моєму, треба бути дуже обережними, — 
стримуючи хвилювання, сказав Троянда.
— Не знаю, чого вони оце так тікають, — сказав дід Платон, ідучи за Савкою до 
річки, так ніби нас тут зовсім не було. — Чого вони так тієї смерті бояться? Раз 
уже війна, так її нічого боятися. Уже якщо судилася вона кому, то не втечеш од 
неї нікуди.
— Еге! — погодився Савка. — Уже, казав той, ні в танку не сховаєшся, ні в печі 
не замажешся.
— Душа несерйозна, розбалувана, — сердився Платон.— Візьми мого Левка. Як він на 
Кохин-Голі тих, як їх, бачив? Всіх до одного вичистив. Читав листа? Полковник 
Левко Півторак — я понімаю! А це — казна-що, не люди.
Ми йшли стежкою мовчки у густих лозах. Діди йшли попереду з сітками і хропачами 
дуже повільно, ніби на звичайну нічну рибну ловлю, і, здавалося, не звертали 
жодної уваги ні на гарматну стрілянину, ні на рев німецьких нахабних літаків, — 
одним словом, увесь німецький фейєрверк, що так замучив нас за останні дні 
важкого відступу, для них ніби не існував зовсім.
— Слухай, батьку! Ти не можеш іти трохи швидше? — звернувся до Платона Троянда.
Платон не одповів.
— Слухайте, діду, ви не можете іти трохи швидше? — стримуючи дрижаки, спитав 
Троянда ще раз.
— Ні, не можу, — одповів Платон. — Чого пак ви отакий швидкий стали, хто вас 
знає? Старий я вже швидко ходить. Одходив уже своє.
— Скажіть, а де ж річка? Далеко річка?
— А ось і річка.
Дійсно, лоза зразу кінчалась, і ми вийшли на чистий піщаний висип. Перед нами 
була тиха широка Десна. За річкою крутий берег, а далі, праворуч, другий висип і 
лози. За лозами темні ліси, а над річкою і над лісами вечірнє небо, якого я 
ніколи таким ще не бачив.
Сонце давно вже зайшло. Але його проміння освітлювало ще з-за горизонту верхи 
велетенського нагромадження хмар, що насувалися з заходу на все небо. Хмара була 
важка, темно-темно-синя, внизу зовсім чорна, а самий верх її, самий вінець майже 
над нашими головами, було написано шаленими крученими криваво-червоними і 
жовтими мазками. Величні німі зловісні блискавиці горобиної ночі палахкотіли, не 
вгасаючи, між шарами хмар. І все це одбивалося в воді, і здавалося, що ми стояли 
не на землі, що ріки немає, а є міжхмарний темний простір, і ми, розгублені в 
ньому, малесенькі, як річні піщинки. Небо було надзвичайне. Природа була ніби в 
змові з подіями і попереджала нас своїми грізними знаками.
Риба боялася такої ночі і шугала по висипах на мілині. Десь за нами і ліворуч 
попід хмарою носилися ракети, мов змії. Було видно. Світило жовтуватим 
відблиском жовтої корони хмар. Гриміли гармати. Ми стояли нерухомі. Було щось 
надзвичайне, урочисте і грізне. Всі примовкли і розгубилися, немов перед якоюсь 
виключною подією.
— Ну, сідайте, повезем. Чого стали? — сказав дід Платон, Він стояв уже біля 
човна з веслом. — Повезем уже, а там, що бог дасть. Не вміли шануватися, так уж 
повезем, тікайте, чорт вашу душу бери... Куди ти хитаєш? Човна не бачив, воїн! — 
загримав дід на когось із нас. 
Ми розсілися у човні мовчки, і кожний думав свою невеселу думку.
— У тебе готово, Савко?
— Можна.
— А хмар наперло... Ач, що робиться! Страшний суд, чи що, починається? — Дід 
Платон подивився на небо і плюнув у долоню. Потім він узяв весло і сильним рухом 
одштовхнувся од берега.
Савка з онуком гребонули опачинами.
Човен був великий і старий-престарий. Він увесь був просмолений смолою і 
покарбований часом.
Я сидів у човні близько коло діда Платона. Я дивився на тиху чарівну річку, і на 
берег, і на суворого кормчого діда, що піднімався наді мною на фоні урочистого 
неба. Мені здалося, що мене перевозять на той світ. Сором, і розпач, і 
невимовний жаль, і безліч інших гострих почувань охопили мою душу, і скрутили 
її, і пригнули. Прощай, моя рідна, дорога Десно.
Мене вивів із думи голос Платона. Він продовжував з Савкою свою розмову, 
образливу і гірку для нас. Видно, щось сильно його мучило, щось хотілось йому 
додумати до кінця. Він ніби думав уголос:
— Чорт його знає, що воно таке почалося. Сьогодні вранці заходить до хати якесь 
дермо собаче та все кругом у зброї та в ремінні, та не в абиякому ремінні, а 
новому.
— Еге! — почувся ззаду голос Савки.
— А це ж усе гроші!
— Еге!
— Вставай, — каже, — вези, годі спати. А я три ночі не спав, возив.
Платон трохи помовчав.
— А оце недавно, перед вечором, перевозив з Митрофаном одну партію. Так одно, 
чорти його батька бери нехай, вроді отого, що коло тебе в очках сидить, теж у 
новому ремінні, так ще револьвер витягло та кричить — вези, каже, мерщій, 
куркуль! Їй-богу, правда. А в самого руки тремтять і очі викарячені, немов у 
носаря чи в окуня, од страху. От пак людина, хай бог милує.
— А, чорті-що.
— Еге. Так товариші заступились, спасибі їм. Що ж ти, кажуть, чортів син, діда 
обижаеш? Та чуть не побили. Так притихло. Отака пустота, ну ти подумай... О, 
здорово гуцає. — Прислухався Платон до гарматних пострілів. — Скоро, мабуть, 
появиться герман.
Прогриміли постріли важких німецьких гармат. Пролетіли перелякані качки.
— «Діду, перевези...» — сердився Платон.
— Еге, — підхопив Савка. — А не знають, трясця їх матері, що вже кому на війні 
судилося вмерти, так не викрутишся, ніякий човен тебе не врятує. Не здожене 
куля, здожене воша, а війна своє, казав той, візьме... Бери вліво, бистра 
велика,— загрібав Савка опачиною.
— Беру. Коли б оце Левко із своїм полком та був тут, той би не одступив, ні. Той 
би цього човна повернув назад, та по шиях, по шиях! —розсердився Платон і наліг 
на весло. — Той не одступить, ні, чорта з два!
— Еге! Отакий і мій Демид. Його огнем печи, на шматки ріж, ну не одступить. Куди 
твоє діло! — сказав Савка і плюнув на долоню.— А ці думають урятуватися, а воно, 
мабуть, вийде на те, що харкатимуть кров'ю довго... Це ж усе доведеться забирать 
назад!
— А доведеться! — підхопив Платон і гребонув веслом з усієї сили три рази. — 
Шутка сказать, скільки землі доведеться одбирати назад. А це ж усе кров!
Я дивився на діда Платона і з насолодою слухав кожне його слово. Дід вірив у 
нашу перемогу. Він був для мене живим грізним голосом нашого мужнього народу.
— Наша частина змушена була відступити,— сказав полковник.
— Балакай. Не вміли битися. От тобі і відступ, — сказав Платон. — Що у 
військовому статуті сказано про війну — ну? Хто скаже? Мовчите, вояки. Сказано: 
коли цілиш у ворога, возненавидь ціль.
— А де ваша ненависть? — підхопив Савка.
— Еге, а вмирать боїтеся. Значить, нема у вас живої ненависті. Нема! — Дід 
Платон аж крякнув і підвівся на кормі.
Ми не знали, що одповідати.
— О, пливе щось. Наш чи німець? — сказав Платон і притяг до човна труп. — 
Німець. А холера на твою голову. Уже пливе. Ач, куди забрався! У Десну! Успів, 
нечистий. А ви все думаєте та все страдаєте. А страдати ніколи!
— Я, діду, ненавиджу фашизм усією душею, — крикнув Троянда і навіть встав од 
хвилювання.
— Значить, душа в тебе мала, — сказав Платон. — Душа, хлопче, вона буває всяка. 
Одна глибока і бистра, як Дніпро, друга — як Десна ось, третя — як калюжа, до 
кісточки, а часом буває, що й калюжки нема, а так щось мокреньке, неначе, 
звиняйте, віл покропив.
— Ну, а якщо душа велика, а людина нервова, — образився Троянда і розсердився 
сам на себе. Був він до чорта розумний і дотепний, а тут весь дотеп наче всох.
—— А ти прикуй себе од страху ланцюгом до кулемета та й клади ворога мовчки до 
смерті, — сказав Платон. — А там уже живі розберуть колись, який ти був, 
нервений чи ні. А то виходить, що ненависті в тобі багато, а нервів і 
себелюбства ще неначе більше. От і — «перевезіть, діду». А ненависть твоя на 
щось інше витратиться. Яка ж ціна їй, коли умирать не вмієш?
— Ну, це не всякий може, — пробелькотав щось збитий з пантелику Троянда.
— Отож-то й є. А треба, щоб усякий міг, коли ворог суне. Їсти ж хліба усякий 
требує. І язиком галакать усі навчились.
— По-дай чо-го-го-го! Човен подай! А-га-га-га... — почулося з того берега.
— О, вже розпинаються нервені душі. Накликають німця. А нема того, щоб тихо 
посидіти! — сказав Савка.
Пропливли трохи мовчки. Платон почав сильно гребти веслом. Видно, йому хотілося 
щось іще сказати, чимось перебити своє невдоволення.
— Ти собі подумай, Савко, як оце народу дивитися на отаке паскудство. Він же 
надіявся на їх усіх, як я на свого Левка, а воно он що виходить — «діду, 
перевези»!
— Еге, — промовив Савка. — Скільки літ їх учили, ти подумай, Платоне. А вони 
тікають. От він і каже тепер, що ж це ви, каже, робите? Стійте тікать! Чим же 
далі ви тікаєте, тим більше крові проллється! Та не тільки вашої, солдатської, а 
й материнської, й дитячої крові.
— Не знаю, як ти, Савко,— сказав Платон,— а мене б з Дніпра чи з Десни не те що 
Гітлер, а сам нечистий би не вигнав, прости господи, не при ночі згадуючи.
— Легко сказати, діду, а от побачили б ви танкетки! — виправдувався лейтенант 
Сокіл.
— Ну і що ж? — перебив його Платон Півторак, очевидно, не маючи ніякого бажання 
вислуховувати нас. — Скільки вона вас там може убити, тая танкетка? Все одно вам 
же доведеться її розбивати, не мені. Я своє одвоював. А от мій Левко на 
Кохин-Голі, чули, що зробив з тими, як їх?.. Танкетки, — розгнівався дід. — 
Людська душа молодецька сильніша за всяку танкетку! Була, єсть і буде! Як то в 
піснях про Морозенка співають: «Де проїхав Морозенко — кривавая річка». О! Ото 
був воїн!
Я не витримав далі дідових розмов, — так важко було мені його слухати. В цю мить 
він здався мені жорстоким і несправедливим дідом.
— А хіба ви думаєте, діду, що нам не важко? Хіба ви думаєте, що біль і жаль не 
роздирають наші душі, не печуть нас пекельним вогнем? — простогнав я йому в самі 
очі. 
— А що мені думати? — подивився на мене дід Платон. — Думайте ви. Життя-бо ваше 
вже, а не моє. А тільки я так скажу вам на прощання. Не з тієї пляшки наливаєте. 
П'єте ви, як бачу, жаль і скорботи. Марно п'єте. Це, хлопці, не ваші напої. Це 
напої бабські. А воїну треба напитися зараз кріпкої ненависті до ворога та 
презирства до смерті. Ото ваше вино. А жаль — це не ваше занятіє. Жаль підточує 
людину, мов та шашіль. Перемагають горді, а не жалісливі! — сказав дід Платон і 
примовк. Він висловив, нарешті, свою думку. Це була його правда. Він стояв на 
кормі з веслом, суворий і красивий, і дивився вперед поверх нас.
В цей час далекобійний снаряд упав коло нас у Десну і підніс угору великий 
водяний стовп.
— Ого!.. А що риби поглушить в річках! — почувся голос Савки.
— Тепер поглушить, — сказав Платон. — Позаторік і подохла од задухи, а зараз 
німці висадять гранатами дотла. Спустіють, мабуть, і річки, і все на світі. 
Приїхали.
Човен м'яко уткнувся в річний пісок. Я вийшов із човна на берег абсолютно 
спустошений і разом з тим якийсь неначе зовсім інший, новий. Я неначе втопив у 
Десні і свій жаль, і тугу, і розпач відступу. Я оглянувся. За Десною горіло. І 
червона заграва пожежі якось по-новому освітила мою душу. Нестерпний огонь 
пропік мене наскрізь. На одну мить мені здалося, що кинься я зараз назад до 
Десни — і вода б розступилася переді мною. Цього я, хлопці, ніколи не забуду...
Ми стали прощатися з дідами, поспішаючи у лози.
— Постійте трохи, — сказав Платон, спершись на весло. — Так що ж прикажете 
передати герману? Як стрічать його, як у вічі дивитись?
— Передайте, що ми повернемось. Не дрейфте, діду. Повернемось! — спробував 
підбадьорити діда Троянда.
Дід подивився якось мимо планшеток Троянди і легенько сплюнув.
— По-дай чо-го-го-го! Ого-го-го! — лунало з того берега.
— Прощайте, діду, — тихо говорили мої попутники, зникаючи в лозах.
— Ідіть собі під три чорти... Чорт вас носить, —- сказав байдужим голосом дід 
Савка.
Платон мовчав.
Ми пішли в лози.
Я йшов останнім і думав про діда Платона. «Спасибі йому, — думав я, — що не 
пожалів нас, не окропив нашу сумну стежку сльозами, що викресав з мого серця 
огонь уночі... Правдо, чом же ти часом така гірка та солона!»
Потім я побіг назад, до Десни. Я мусив щось сказати на прощання дідові Платону. 
Я вибіг на висип.
Платон стояв на березі по кісточки у воді з веслом, як пророк, нерухомий, і 
дививсь, очевидно, нам услід.
— Прощайте, діду. Простіть нас, що не доглянули вашу старість, — сказав я, 
задихаючись. — Ми вас, діду, ніколи...
— Іди, не крутись перед очима, — сказав Платон Півторак, навіть не подивившись 
на мене. По сухому темному його лицю текли сльози і падали в Десну.
— Оце, друзі мої, і все. Оце і весь секрет, — сказав капітан Колодуб і запалив 
люльку. Всі в землянці зітхнули.
— Зараз я Герой Радянського Союзу. Багато я знищив ворога, що й говорить! Багато 
постріляв у наступі і гусеницями подушив багато. Часом бувало так, що нудно 
робилось од хрусту фашистських кісток. І сам попадав у бувальці не раз. Але, де 
б я не був, як би не гули навколо мене ворожі вихори, їм ніколи вже не затушить 
того вогню, що викресав з мене колись у човні дід Платон... Що наше життя? Що 
наша кров, коли страждає вся наша земля, увесь народ? — голос капітана зазвучав, 
як бойова сурма. — Я, хлопці, у бою сторукий, помножений стократ на гнів і 
ненависть!.. Так. — Капітан Колодуб усміхнувся. — А все ж таки нічого в світі я 
б так не хотів, як після війни поїхати на Десну до діда Платона і...
— І сказати йому, що він помилявся, товаришу Герой Радянського Союзу. Моє 
шанування! Ну як? — почувся з боку дверей улесливий голос Троянди, що вже з 
півгодини як приїхав на фронт і зайшов до землянки.
— І поклонитися діду Платону в ноги за науку,— сказав капітан Колодуб, ніби і не 
почувши зовсім Троянди.
Стало тихо. Ніхто не рухався, наче всі танкісти були ще думками на Десні.
— Ні, товаришу капітан, не поклонитесь ви діду Платону, — зітхнув молодий 
танкіст.
Всі обернулись. Це був Іван Дробот. Він стояв у самому кутку землянки. Він був 
якось особливо схвильований.
— Діда Платона, товаришу капітан, уже нема живого, — сказав Дробот. — Ото як ви 
пішли у лози, через годину прибігли німці. Довго вони били діда, що перевіз вас, 
хотіли розстріляти, а потім був приказ негайно переправитися на другий берег. Ну 
повезли. Насіло їх вщерть. Випливли на середину Десни. Тоді дід Платон і каже:
— Савко, прости мене!
— Бог простить.
— У другий раз!
— Бог простить.
— Прости утретє!
— Бог простить.
— Прости і ти мене, Платоне, — сказав дід Савка.
— Бог простить.
— У другий раз!
— Бог простить.
— У третій раз!
— Бог простить.
Та за третім разом як повиймали вони весла, та як стрибнули на правий борт, та й 
перекинули човна. Все потонуло — і кулемети, і німці, і діди. Один тільки я 
виплив на наш берег.
— А хто ж ти такий? — тихо спитав капітан Колодуб.
— Я онук діда Савки. Я сидів на другій опачині...
— Встать! — скомандував Колодуб.
Всі встали. Цілу хвилину сім'я бійців стояла мовчки. Колодуб був блідий і 
урочистий. Він стояв з закритими очима. Потім на мить він став на одно коліно, і 
всі послідували за його рухом.
— Готові до бою? — спитав Колодуб і виріс перед бійцями, як дід Платон на Десні.
— Готові на будь-який огонь!!!
Тихо стало в землянці. Тихо й на позиції. Тільки далеко на обрії гойдався в небі 
вогненний знак прожектора.
Південно-Західний фронт
1942 р.
 
 
