Один богатир та поїхав у дорогу. Виїхав у дикий степ, 
дивиться — лежить над дорогою голова, така розкішна та 
красива: видно, якийсь вояка поліг у бою з другим. Під'їхав 
до неї богатир та й каже: 
— Ех, воювала ти, буйна, воювала, та й довоювалася!.. 
— Ні,— каже,—воювала я та й ще воюватиму!.. 
— А,— каже подорожній,— так ти он яка... 
Та взяв під'їхав до чагарника, назбирав дров та й за- 
палив голову... Дивиться тоді на попілець, де саме лежала 
голова,—такий гарний, не надивишся. Він взяв та й забрав 
його в хустину. 
З'їздив, куди було треба, приїздить додому, поклав той 
попіл на лаві та й вийшов з хати. А в нього, в того богати- 
ря, та була дочка, уже доросла. Взяла вона той вузлик з 
лави, розв'язала та й зачудувалася — таке гарне. <Ану, візь- 
му покуштую». Узяла вона на язик того попілу та з того й 
завагітніла. Через рік народивсь у неї син, та такий же хо- 
роший, як та голова була хороша. От і росте той син. Виріс 
уже чималий хлопчик. Женуть товар пасти; женуть і діти, 
й дорослі. Дівчинин хлопець, хоч іще й малий був, дивить- 
ся, що женуть і діти, та й собі прохає матері, щоб його від- 
пустила погнати свій товар на пашу. його пустили. От і 
пасли вони гуртом, та все якось не було ладу між пасту- 
хами: які більші, то меньчих ганяють та й ганяють завер- 
тати, а самі не дуже-то завертають. От тоді той, дівчинин 
хлопець, і каже: 
— Давайте оберемо отамана, котрий нами керуватиме. 
Всі з нього сміються — звісно, мале ж воно. А він — на 
своєму: обирати, та й годі! 
— Ну,— кажуть,— як же ми будемо обирати? 
— Та так,— каже хлопець,— кожен хай крикне на жаб, 
що ось гудуть у озері, хай замовкнуть. Кого послухають, 
той буде й отаманом. 
Кричить один, гука другий і так усі поодинці перекри- 
чали — нікого не слухають. От тоді й сміються хлопцеві: 
— Ану ж, гукни на їх ти. 
- Він тоді підійшов до озера та як гукне: «Цитьте!..» —так 
і заніміли жаби... 
От і став той хлопчик отаманом, і такий лад настав між 
пастухами, що всі не надивуються. 
Лежить раз отаман у курені, аж по дорозі йде якийсь 
чоловік, а кругом шиї йому, чи то бог так покарав, а чи по- 
робив який лихий чоловік,— величезна гадина обвилася. 
Отаман і не дивиться в той бік, де чоловік той іде, а сам 
гука на хлопців: 
— Ану, заверніть того чоловіка до мене. 
Пішли, гукають: 
— Іди, отаман кличеі 
Той не хоче, а йде своєю дорогою. 
Прийшли хлопці до отамана: 
— Не хоче,— кажуть. 
— Підіть, щоб неодмінно прийшов до мене. 
Догнали, кажуть: 
— Грізно звелів отаман, іди до нього. 
Тоді подорожній вернувсь, приходе до отамана. 
А цей як гукне на гадюку: 
— Ступай,— каже,— невіро, в свою сторону, годі тобі 
християнську кров ссати! 
Гадюка впала на землю та й поповзла геть. 
— А ти, чоловіче, йди собі, куди тобі треба, більш вона 
тебе не мучатиме. 
А раз якось-то дуже провинився один хлопець перед 
усіма скотарями. 
— Повісити його на коров'яці,— каже отаман. 
— Та хіба ж коров'як видерже? — питаються в нього. 
— Вішайте, та й годі,— відмовляє отаман. 
Повісили... Тоді стали всі свого отамана боятись: <Це 
він,—кажуть,—і всіх нас може перевішати». А далі змо- 
вились утікати від нього. Та тільки куди хто не поткнеться 
втікати, аж воно вода кругом — не пускає. Нічого робити, 
вертаються до отамана. 
— Ех,—каже,—хлопці, тепер уже нам із вами вкупі 
Доведеться доживати. 
Та розіслав по воді повсть, а там розклав вогонь, щоб 
варити на повсті кашу, потім посідали на повсті та й по- 
їхали водою обирати собі місця, де краще. Ото з тих пасту- 
хів і стали перші запорожці. 

