ПІСНЯ ПРО НЕЗНИЩЕННІСТЬ МАТЕРІЇ 
 
Забрівши у хащі, закутаний у вітер, 
накритий небом і обмотаний піснями 
лежу, мов мудрий ліс, під папороті квітом 
і стигну, і холону, й твердну в білий камінь. 
 
Рослинних рік підноситься зелена повінь, 
годин, комет і листя безперервний лопіт. 
Заллє мене потоп, розчавить білим сонцем, 
і тіло стане вуглем, з пісні буде попіл. 
 
Прокотяться, як лява, тисячні століття, 
де ми жили, ростимуть без наймення пальми, 
І вугіль з наших тіл цвістиме чорним квіттям, 
задзвонять в моє серце джагани в копальні. 
 
(«Книга лева», 1936) 
 
