У гарному будинку на вікні 
Бриніли Квіти у макітрі;
Тихесенько вони гойдалися на вітрі, 
Радіючи весні. 
На другому вікні стояли інші Квіти:
З паперу зроблені і шовком перевиті,
На дротяних стебельцях, наче мак,— 
Хто йде, дивується усяк... 
Чого тепер не роблять люде! 
Без коней їздять,— ще колись 
І не такеє диво буде:
От-от — дивись — 
На місяць злізуть панувати
І там почнуть 
По-своєму порядкувати, 
Ще й земство заведуть... 
А покіль що — повернем річ на Квіти. 
День парний був; у холодку спочити
Ховавсь усяк. 
От справжні Квіти кажуть так:
— Ой Вітрику, наш милий друже! 
Навій нам дощику мерщій,
Бо душно стало дуже
Скрізь по землі сухій.— 
А тії, шовком вбрані Квіти,
Сміються з них:
— Кому-кому — ще й вам годити,—
Не бачили дурних! 
Навій їм дощику із неба... 
Нащо він здавсь, коли його не треба? 
Поналива води —
Хоч не ходи. 
Не слід їм. Вітре, догоджати, 
Бо що вони за Квіти, треба знати? 
Ще тиждень поцвітуть, 
А потім і посхнуть. 
Ось ми не простою красою —
Сам бачиш ти — 
І літом і зимою
Уміємо цвісти...— 
А вітер віє, повіває... 
Вже близько хмара... дощик накрапає.
І зразу зашумів —
Долину звеселив... 
А тії Квіти, шовком вбрані» 
Попадали, неначе п'яні,— 
Пропала чвань!
Тепер — куди не глянь — 
Скрізь по двору їх вітер носить.
 
Розумному, як кажуть, досить. 
[1864—1872]
 
