Голод 
Оповідання

Біля станції по дні рівчака тихо, помалу, іноді зупиняючись та прислухаючись, повзло троє людей. Зорі мовчки слідкували за ними і моргали одна одній; вітер, несміло пошелестівши травою, забігав у рівчак і зараз же боязко ховався в степу. Туга ночі таємниче шепотіла й зітхала коло них. 

Іноді передній з них зупинявся, помалу висувався з рівчака й пильно дивився до станції. Там усе було, як і перше. Станція дрімала. Так само на лаві коло дзвінка темніли якісь постаті, ледве освітлені світлом ліхтаря, так само в одному вікні виднілась фігура телеграфіста, що сидів, схилившись над столом, так само в садку крізь дерева видко було світло, а круг його якісь фігури. А од фігур тих і од світла так само нісся то сміх, то брязкіт шклянок, то ніжний тихий спів, то закотистий голосний регіт. А між станцією й рівчаком — лінії рельсів, витягнуті, напружено націлені кудись у далечінь. Рельси, вибігши з полоси світла, пропадали у тьмі, і тільки ледве видко було там, попереду, куди повзли вони, темні ряди вагонів. 

— Ну? — шепотіли задні, коли передній зсувався вниз. 

— Валяй далі! — хрипів той і мовчки сунувся знов уперед. За ним повзли і задні, чудно якось покручуючи коліньми й часом зупиняючись. І коли вони зупинялись, зупинялось і шарудіння в рівчаку, і чуть було, як несміло терся вітер біля їх, як зітхало щось у степу й неслися звуки сміху із маленького садка. А вгорі, у темнім небі, пильно слідкували за ними мовчазні, таємні зорі. 

Повзли довго. 

І знов підвівся передній, вистромив голову з рівчака й застиг. Станція одсунулася вбік, і не блищали рельси. Замість їх тягнувся довгою темною смугою ряд товарних вагонів. 

— Ш-ш-ш! — прошипів передній, повертаючись до товаришів. 

— Вилазьте... 
— Тут? — тихо спитав середній, підлазячи до його. 

— Вони... Мішки не погубили? Ш-ш!.. Ти! Щоб тобі там покорчило... 

Задній злякано зігнувся і присів. Потім помалу, ледве ворушачись, підліз до обох і тихо спитав: 

— А ти ж добре знаєш? 

— Не бійся, на своїй спині таскав його... Ну, тихо ж? Не одставай од мене!.. Ш-ш!.. Та не тікать, як хто гукне... Тільки мішки покидать додолу... Чуєте? 

— Та то вже... 

— Ну, хай бог помагає!.. 

Якось чудно похитуючись, три постаті обережно, помалу посунули одна за одною просто на вагони. Вагони ж стояли, окутані якоюсь таємною тьмою. Всі, як один, темні й однакові, наче домовини на колесах, вони мов ждали їх, замерши й ховаючи в собі щось невідомо страшне, незриме. Було якось сумно. 

А станція збоку їх дрімала собі під нічний спів у садку та сміх і балачки. Вітер зоставсь у степу. 

Передній раптом зупинився. 

— Хто йдьоть? — в той же мент зачулося звідкись од вагонів. 

Три постаті закам'яніли одна за одною. Зорі напружено моргали, ждучи, що буде, і навіть з поля прибіг вітер і зашелестів чимсь коло їх ніг. 

— Хто йдьоть, питаю? Слиш?! — знову відкись од вагонів почувся сердитий і трохи насторожений голос. 

— Кидайте мішки...— поспішно прошепотів передній і, одкинувши щось убік, голосно й спокійно промовив: — Свої. 

Коло вагонів щось заходило. 

— Хто такі свої? Какая надобность ходить тут? 

— На станцію йдемо... 

Від вагонів одділилась якась темна постать і стала наближатись до них. Передній зараз же поспішно рушив уперед, а за ним задні. 

— Стой!.. Підожди! — зачувся за ними ще більш насторожений голос, і хода постаті стала частішою. 

— А чого нам ждать? Нема часу... 

— Говорю, стой, бо стрілять буду... 

Передній зупинився, а за ним і задні. Постать підійшла зовсім близько, так, що видно було навіть якусь палицю в руці і темну бороду. 

— Ну, то що буде? Драстуйте! — спокійно обізвався передній. 

Постать, не одповідаючи, мовчки стала близько придивлятись до лиць їх, до одежі, до рук. 

— Що, знакомі, може? — суворо, знехотя бовкнув середній. 

— Да, знакомі...— теж суворо одповіла постать, не перестаючи придивлятись до них. Потім вийняла щось із пазухи, піднесла до рота й різко, несподівано засвистіла. 

— А то що буде? — стурбовано і швидко спитав передній. 

Постать, не одповідаючи, прислухалась до станції. Вагони стояли темним понурим рядом, байдужі до чотирьох людей, що напружено стояли в тьмі коло них. Тільки вітер цікаво терся коло них та зорі напружено моргали одна одній. 

— А бога ти не боїшся, чоловіче? — тихо, з сумним якимось жалем промовив передній.— Чи ми тебе возом переїхали, що свистиш ото по жандарів? 

Од станції раптом зачувся теж різкий, одривчастий свист. Постать з полегшенням заворушилась. 

— Бог богом, а служба службою,— твердо й холодно промовила вона. — Вчора тут тоже двоє хлюстів на станцію будьто йшли. А впоследствії сказалось, що пробуравили вагона й виточили під вагон усе зерно!.. А сторож одвічай за них. 

— Та ото й ми б то по зерно, чи що? 

— Та хто вас знає. Ось жандар подивиться... Було тихо. 

— Ех!..— зітхнув передній,— Люди!.. У самого ж, може, діти голодні... Зараз жандара. А може, оті хлюсти не їли три дні? Оті самі, що панське зерно виточили?.. Га?.. 

Сторож мовчки знов підніс руку до рота й засвистів. Йому зараз же десь не дуже далеко одгювів хтось. Троє людей, було, заворушились, а потім понуро застигли. 

— Да! — раптом злісно заговорив сторож.— Якби не діти, то, може б, я й не лазив отут та не ганявся за вами, чортами... 

Він помовчав. Чути було, як десь поспішно йшли до вагонів. 

— Ви з голодного села? — суворо спитав сторож. - З голодного...— знехотя одповів передній. 

— З Кирасировки чи з Водяного? 

— З Водяного... 

— По зерно йшли? 

— От йому це зерно!..— суворо, злісно вирвалось у середнього.— А хоч би й по зерно, то що? Докажеш? Злякались твоїх жандарів?! Чорт їх бери й тебе разом з ними, барбосяко. Злякав, дума. Свистить... Свиснуть би по голові, щоб аж за вагонами тявкнув... 

— Ану, свисни! — зневажливо й спокійно сказав сторож. 

— Та годі, Данило! — тихо промовив передній. 

— Та що ж воно, справді... За віщо ж ти хватаєш нас? Чи ти піймав нас на чому, чи що? Дума, як дали йому свистьолку, так уже й начальство... 

— Агей! — зачулось коло вагонів. 

— Сюди! — крикнув сторож. 

Із тьми, хутко наближаючись, з'явилось дві постаті, чимось дзвякаючи й щось бубонячи між собою. 

— А що там? — ще не доходячи, крикнула одна з них. 

— Та ось...— суворо промовив сторож.— Якісь коло вагонів терлись... 

Постаті підійшли зовсім близько, зупинились і стали придивлятись до спійманих. На обох були білі сорочки, перепоясані чорним, і в одного в руці рушниця, а в другого збоку шабля. 

— Гм... так...— поважно протягнула постать з шаблею. 

— Ви скудова? 

— З Водяного, господин жандар...— коротко зітхнув передній.— Оце йшли собі на станцію... Нічого не знаємо... Коли це: «Стой, стрілять буду». За що ж це? 

— Так... А пашпорти єсть? 

— Пашпорти?.. 

Передній закашлявся. Потім утерся і кротко промовив: 

— Пашпортів з нами... так що й нема... Но тільки... 

— Умгу... Ну, так ідьом за нами... Поговорим на станції. 

Передній розвів руками, зітхнув і рушив за жандармом. За ним понуро пішли й задні, а збоку їх солдат з рушницею. Хвилин через три-чотири всі п'ятеро стояли в тому самому садку, з якого чувся сміх і ніжний спів. На столі під акаціями стояли свічки в шкляних ліхтарях, а круг свічок з обох боків стирчали пляшки, між пляшками стояли тарілки з закусками, коробочки з якоюсь їжею, ножі, шклянки. За столом сиділо дві пані, а біля них якийсь панок старенький і два жандармських офіцери. Один лисий, з пишними рудими вусами; другий молоденький, гарненький. Круг свічок несамовито, скажено літали кругами метелики, бились об скло, падали на стіл і знову бились, повзали й літали. 

Очі всіх, що сиділи за столом, були затуманені, а паніям губи й щоки якось дуже червоніли. 

— Ну, что там? — чекаюче подивився офіцер з пишними вусами на жандарма, який, заступаючи собою спійманих, виступив наперед і держав руку під козирок. 

Жандарм ще більше вирівнявсь і, придержуючи шаблю другою рукою, бадьоро й серйозно промовив: 

— Ec... Ec... Еспорпіяторов поймали, ваше благородіє! Всі заворушились, навіть старенький панок, що старанно вимазував хлібом тарілку, здивовано повернув голову й завмер. 

— Экспроприаторов? — недовірливо й ліниво протягнув офіцер.— Ого! Ану, отойди! 

Жандарм ловко крутнувсь і одійшов убік. Всі жадно впилися очима в три фігури, що стояли перед ними. 

Всі три босі, з великими чорними пальцями на ногах, з якимись запалими сірими обличчями, зарослими бородами, з мужицькими вигорьованими шиями, на яких виразно темніли зморшки, всі три без шапок, з похиленими головами, всі три з чеканням у всій постаті неминучого лиха... 

Одна з паній, у якої були великі сині мрійні очі, засміялась: 

— Ну, й акспроприаторьі!.. Фе!.. Я думала, настоящие... 

Жандарм скосив на неї очі, але ждав, що скаже офіцер. Офіцер же гикнув, одкинувся на спинку стільця й ще лінивіше звернувся до спійманих: 

— Так... Гм! Вьі же ато чего там... зто... как его?.. Там бунтьі устраиваете? 

«Експропріятори», що жадно бігали очима по закусках, заворушились і повернули до його голови. 

— Ми, ваше благородіє, нікоторих бунтів,— поспішно й кротко заговорив передній.— Ми собі йшли на станцію... А нам, значить, звиніть: «Куда? Стрілять буду»... А ми, как от перед богом, ваше благородіє... Ми з голодного села. Два дні не їли, ваше благородіє... 

— Ну, врешь... Все вьі ато поете... 

— Ваше благородіє,— вмішався жандар.— Они коло вагонов з зерном споймані... 

— Ага!.. Вот видите... зерно хотел украсть? 

— Ваше благородіє! — знов переводячи очі од столу на офіцера, схилив голову на плече передній,— Коли б ми по зерно йшли, так у нас би мішки або хоч торби були... А ми ж... от, як самі бачите... 

— Гм...— крутнув вуса офіцер. 

— А ну их к черту, Сережка! — нетерпляче скрикнув другий офіцер,— Дай им, Скрипчук, по нагайке, й к чорту. 

Жандарм взяв до його під козирок, але ждав, що скаже Серьожка. 

— Гм!..— ліниво, п'яно дивлячись на спійманих, крутив Серьожка вуса. Спіймані ж насторожено стояли, й ждали, й бігали очима по закусках. Панії щось шепотіли одна одній і сміялись, показуючи очима на «експропріяторів». 

— Отправить их под арест!..— несподівано постановив Серьожка і в'яло повернувся до столу. 

— Слушаю! — цокнув шпорами жандарм.— Йдем! Спіймані знову заворушились. Данило насупив брови й щось пробурмотів; самий задній маленький дядько з гострим носиком і круглими, як дві вишні, зляканими очима ще більше напружився й розтерявся, а передній розставив руки і кротко скрикнув: 

— Ваше благородіє! Та за віщо ж? 

— За беспорядки! — не озираючись, ліниво бовкнув офіцер. 

— Ваше благородіє! У нас же дітки... Сем'я голодна... За що ж нам таке? Ми ж хіба що, бунтували?.. За що ж нас у тюрму? 

Гарненький офіцер нетерпляче скочив з місця і, підійшовши до них, крикнув: 

— Марш! 

— Та за віщо ж це під арешт? — раптом злісно, густим басом бовкнув Данило, дивлячись повз гарненького офіцерика у спину офіцерові з пишними вусами. Той помалу повернувся й пильно глянув на Данила. 

— Гм!.. Так тьі еще... Гм!.. Дай ему в рьіло,— хитнув він на його передньому. 

Передній злякано глянув на Данила, на офіцера, широко розплющив очі і з непорозумінням подивився на всіх. 

Панії засміялись. 

— Вот это остроумно! — байдуже бовкнув старенький панок, витираючись серветкою.— Это напоминает мне... 

Офіцер жвавіше озирнувся до паній і, повернувшись, строго крикнув: 

— Ну! Дай ему в рьіло! 

— Ваше благородіє!!! — благаюче підняв руки передній. 

— Молчать!.. Не хочешь? Ну, тебе дадут в рьіло. 

— Тьі! — хитнув він Данилові.— За то, что он не хочет дать тебе в рьіло, дай тьі ему!.. 

Панії, офіцер і навіть старенький панок весело засміялись. 

— Справедливо! — крикнула пані з мрійливими очима. 

— А потом он тебе даст... А потом оба вместе дадите вон тому третьому. Ну! 

Данило мовчки, злісно дивився на офіцера й сопів носом; передній розтеряно посміхався, а задній злякано водив очима по всіх і дрижачими руками м'яв картуза. 

— Ну! — раптом грізно скрикнув Серьожка і скажено підвівся.— Я с вами шутить буду, что ли. Бей в морду его! — ступнув він до Данила й показав головою на переднього. 

Данило зблід і глухо промовив: 

— За що ж я його буду бить? 

— Не рассуждать! Приказьіваю тебе — й бей! 

— Ваше благородіє! — знову благаюче крикнув передній. 

— За віщо ж нам таке безчестя!.. Та нас же люди заплюють... Змилуйтесь!.. Хай нас господин жандар ударять... Та й одпустіть нас... 

— Я хочу, чтоб вьі набили себе мордьі... А жандарм еще успеет... 

Жандарм посміхнувся. Данило переступив з ноги на ногу й глухо бовкнув: 

— Одсилайте нас у тюрму. 

— Нет... Тьі дай ему в рьіло, а тогда в тюрьму. Тогда даже в тюрьму не пошлю, прямо пущу на все четьіре сторони... Слмшишь? Обещаю! Ей-богу! Ну? 

— Боже мій, боже мій! — жалібно захитав головою передній, а Данило знов переступив з ноги на ногу й мовчки кам'яно-напружено застиг. 

— Ну? — подивився офіцер на Данила. Той не рушився. 

І раптом лице офіцерові почервоніло, очі налились кров'ю, вуса якось зашарпались. 

— Скрипчук! Да я долго с вами буду...— скажено рявкнув він.— Стреляй их. 

Данило швидко глянув на офіцера, на Скрипчука, який злякано витягав револьвера, і зразу якось весь скажено зморщився і прохрипів: 

— Не маєте права стрілять! 

— Что-о? — заревів офіцер і, підбігши до жандарма, вихопив з рук йому револьвера й шарпнув до себе. 

Жандарм поспішно скинув з шиї шнурок, на якому був причеплений револьвер, і злякано замер знов. 

Панії ойкнули. Передній і задній великими очима дивились поперед себе і, видно, мало вже що бачили. 

Але тут гарненький офіцер хутко підійшов до Серьожки, твердо схопив його за руку й промовив: 

— Сережка!.. Плюнь!.. Не нужно... Под суд за какую-то сволочь... Оставь... Плюнь! 

— Н-нет!.. — хрипів Серьожка.— Я его заставлю... Я ему покажу право... 

— Сергей Семеньїч! — підбігла пані з мрійними очима.— Бог с ним!.. Отправьте в тюрьму, й довольно. 

Офіцер з пишними вусами пустив револьвер і, важко дихаючи, повернувся до панії. 

— Лариса Ивановна!.. Я их заставлю!.. Они должньї ато сделать для вас... 

— Не нужно... Я не хочу... 

— Нет! Я их заставлю! Сльїшите, вьі! На свободу пущу, дам по рублю на водку. Сльїшите! Бей! 

— Ваше благородіє! Пустіть нас! — схлипнув передній. 

— Нет!. Дам по рублю на водку, дай ему в рьіло. Сльїшь! Ей-богу, дам... Не веришь? На. 

Офіцер п'яними руками рішуче поліз в кишеню, вийняв гаманець і висипав гроші на долоню. Деякі монети покотились з рук на землю й лягли коло Данилових ніг. Жандарм хотів кинутись піднімати, але офіцер закричав: 

— Оставь!.. Пусть... Зто им... Бей!.. Вот все дам, бей! — Рука з грішми йому дрижала, вуса розкудовчились, а очі вперто вп'ялись у переднього.— Все дам!.. Дай в рьіло! 

Передній глянув на Данила. Данило якось прудко зиркав то на гроші, то в землю, то на гроші, то знов у землю. 

— Да бейте, дураки! — нетерпляче скрикнув гарненький офіцер.— Да идите себе ко всем чертям! Бери деньги й бей! — звернувся він до переднього. 

— Ну, кто ударит, тому все даю! — крикнув офіцер з пишними вусами.— Ну? 

Всі замерли. Передній якось криво посміхався, щось шепотів, Данило сопів носом, панії і старенький панок з жадним напруженим інтересом ждали. 

— Ну? — хитнув офіцер рукою. Монети брязнули на руці. 

Три сірі постаті, як за магнітом, повернули на брязкіт голови, і на сірих, висмоктаних голодом обличчях виступило ще більш щось неспокійне, щось несміливо-жадне. Данило переступив з ноги на ногу й важко сопнув носом. Задній присунувся ближче. 

— Ану, интересно!..— сладострасно прошепотіла пані з мрійними очима і присунулась ще ближче, жадно водячи очима по спійманих. 

Офіцер знову брязнув грішми, мовчки посміхаючись. 

— Ваше благородіє!..— з мукою схлипнув передній,— Здєлайте милость, пожертвуйте так. Голодні ж ми... Дітки у нас... Ваше благородіє! 

Данило ворухнувся. Передній насторожено глянув на його й замовк, прудко, неспокійно бігаючи по всіх очима. 

— Не-ет, дай в рьіло...— посміхнувся офіцер і знову брязнув грішми. І п'яні, ситі очі його задоволене ходили по голодних, напружених постатях трьох сірих спійманих людей. А сірі спіймані люди знову заворушились, знову насторожено, боячись зустрітись поглядами, забігали очима й мовчки стояли проти панів з масляними очима, повними жадності. 

Раптом Данило повернувся до переднього і, не дивлячись на його, глухо бовкнув: 

— Бий, Семене... 

Передній одступив навіть назад... 

— Нічого, бий!.. Давайте гроші...— повернувся Данило до офіцера. 

— Нет, сначала в рьіло,— п'яно хитнувся офіцер. 

— Ну!..— сопнув якось Данило і, розмахнувшись, вдарив Семена по лиці. Потім зразу ж поспішно одвернувся і глухо бовкнув до офіцера: — Давайте! Вдарив... 

— Нет, подожди! Теперь он тебя! 

— Конечно! — з захопленням підхопила пані з мрійними очима. 

Данило круто повернувся до Семена, який якось криво посміхався, і, дивлячись убік, жорстко промовив: 

— Бий і ти!.. Семен зам'явся. 

— Та бий! — злісно рявкнув Данило.— Чого там ще. На! 

Пани жадно дивились. Передній розвів руками, потім підняв одну руку й несміло вдарив Данила по лиці. Данило знов зараз же повернувся до офіцера і, понуро глянувши на його, бовкнув: 

— Вже! 

— Ну, вот! — задоволене посміхнувся офіцер і, піднявши руку, струснув гроші на землю. 

— Собирайте! 

Семен, Данило й задній дядько поспішно нахилились і, жадно хапаючи монети, стали повзати по землі під ногами жандармів, панка та паній, одпихаючи один одного, сварячись і навіть видираючи один у одного. 

А пани стояли над ними, навмисне одпихали в другий бік монети і, хльоскаючи з задоволенням в долоні, кричали: 

— Браво!.. Бр-раво... Так! Не поддайсь! Зорі сумно дивилися з темного неба і крізь листя здавались заплаканими; цікавий вітер боязко шелестів у віттях, а метелики, не звертаючи уваги ні на крик та сладострасне хльоскання ситих, п'яних людей, ні на повзаючих, голодних, сірих людей, літали й бились об скло, вперто лізли на вогонь, і падали, і повзали, і знов летіли на вогонь. 

