МУЖИЦЬКА АРИХМЕТИКА
 
- Чи немає у вас, Веселію Йвановичу, якої газети або книжки! - питав хурщик 
Антін монопольщика, зав'язуючи в хустину гроші за хуру.
Василь Іванович, панок середнього віку, червоненький, з круглим животом, 
потягнув цигарки й пустив хмару диму.
- А навіщо тобі книжка? - спитав він, насупивши ріденькі брови.
- Побавився б трохи святом, а то забув, коли й книжка була в хаті, - одмовляє 
Антін, - мабуть, і азбуки запам'ятав уже.
- То тобі велика шкода од того?.. Як сказати правду, то пусте оте діло - книжки 
читати! - став казати Василь Іванович, - та зовсім воно й не личить тобі.
- Звісне діло, хіба треба, щоб нам були книжки в голові, - згоджується Антін, - 
часом за роботою нема коли вгору глянути, не то в книжку!..
- То чи не знайшлося б, кажу, чого-небудь для мене, - знов казав Антін, трохи 
переждавши, - почитав би трохи по обіді, щоб не скучати.
- Хіба от що, - подумавши, сказав монопольщик, - я внесу тобі псалтиря. Для 
свята більше підходящої книжки й не знайти.
- Псалтир є в мене, Василію Йвановичу - мовив Антін. - Чи немає якої-небудь 
іншої?.. Може, є така, що пише про волю та про землю?
Василь Іванович скосив набік заскалене око й закусив губу:
- Таких книжок, як ти кажеш, у мене, братику, не водиться. За такі книжки - 
знаєш, куди тепер ховають? - Василь Іванович суворо глянув на Антона. - 
Стережись, Антоне, книжок, як огню, - по-приятельскому раджу тобі. А коли вже 
тобі припала охота читати, то підожди - я тобі дам іншу книжку.
Василь Іванович пішов у другу кімнату, одчинив шафу й став ритися в купі якихось 
паперів та книжок. Витягнувши зісподу старенький, в обшарпаних палітурках, 
задачник Євтушевського, він обмахнув на йому порох і виніс Антонові.
- Оце тобі, Антоне, книжка, - казав Василь Іванович, - оддаючи йому задачника. - 
Не пуста яка-небудь - пользовита книжка! Тут усяка тобі задача - немов загадка: 
поморочиш голову, поки ладу добереш.
- Спасибі, Василію Йвановичу, - сказав Антін. Потім узяв, не роздивляючись, під 
руку книжку, попрощався й пішов із хати. Василь Іванович стояв коло дверей і 
довго дивився йому вслід. Потім тихенько захихикав.
Веселий і радий, осміхаючись у руденьку борідку, пішов він до другої кімнати 
обідати.
Одпочивши по обіді, монопольщик узяв палицю й пішов на проходку. Йде Василь 
Іванович селом, палицею підпирається. Коло дворів і хатів сидять гуртками 
чоловіки та жінки, гомонять собі. На моріжку пустують діти; співають десь 
дівчата. В селі немає більше "панів", крім Василя Йвановича, і він почував себе 
тут маленьким князьком. Люди низенько вклоняються йому, і він привітно киває їм 
головою. Йому так приємно бачити почтивність до своєї особи.
Ось іде селянин Литовка, - який здоровенний мужичура, а як покірно вклоняється, 
мов той дуб у час негоди.
Догадується Василь Іванович, чого так хилиться перед ним Литовка: підходить 
строк векселю, а грошей, мабуть, тонко...
"Нічого, підождемо, - думає він, - аби проценти в свій час виплачував".
Йде далі Василь Іванович, мугиче собі під ніс щось божественне, хазяйським оком 
по селу роздивляється - чи немає де непорядку.
Нагримав на дітей, щоб не пустували, зачепив молодицю, що вийшла до колодязя по 
воду.
Дійшов до Антонового двору. Бачить - у вишнику, коло хати, сидять люди, 
гомонять, сміються. Між ними - Антін з книжкою.
"Ага, книжечку мою читають! - подумав Василь Іванович. - Ну, нехай собі 
читають". Спинившись проти вишнику, він спитав:
- Ну, що? Як книжечка - понаравилась? - А нічого собі! - одмовляє Антін, - 
веселенька книжка.
- Ну, читайте, читайте собі! - промовляє Василь Іванович і йде далі.
"Веселенька книжечка!.. - сміється він сам собі, - їм що не ляпать язиком, аби 
ляпать. Та ще й іржуть собі! І що там вони знайшли такого смішного?"
Потім його стало тягти послухать. Звернувши з дороги, непомітно підійшов він до 
тину й став крадькома прислухатися.
Слухає - Антін читає по складах:
- "Крестьянин обязался перевезти из города 50 ламп с тем условием, чтобы за 
каждую доставленную в целости лампу платили ему по 5 коп., а за каждую разбитую 
высчитывали с него по 1 р. 20 к. При перевозке 3 лампы разбились. Сколько 
заработал крестьянин за доставку ламп?"
Антін, дочитавши задачу до краю, підняв червоне від натуги лице й веселими очима 
оглянув слухачів.
- Питає: скільки то він заробив? - сміючись, своїми словами переказує Антін.
- Мабуть, багато заробив! - сказав бородатий дід у білих штанях; далі вийняв з 
рота люльку й зареготав.
- Не скажу вже, скільки він там заробив, тільки знаю, що як стане так заробляти, 
то скоро й останньої коняки збудеться, - додав руденький і жвавий Охрім. - Хай 
йому біс з такими заробітками!
- Це чи не буде так саме, - став розказувати дід у білих штанях, - як назаробляв 
Захарків парубок у якономії. Пробув тиждень коло молотилки в пана, приходить у 
суботу ввечері додому. "Ну, - каже батько, - давай же оце, сину, гроші: завтра 
поїду в місто - там дещо купити треба". А він став та й каже: "Оце хоч бийте, 
хоч лайте, а грошей не приніс ні шага!" А батько: "Де ж ти, сучий сину, дів? 
Загубив, чи, може, вкрали?" - "Не так було б мені, каже, шкода, коли б я загубив 
або вкрали, а то зовсім і в руках не держав!.." Потім і розказує, що там 
уломилось було щось коло віялки, а вину на нього склали. Прикажчик вилаяв його 
на всі боки і при рощоті не дав ні копійки та ще й наказав, щоб приходив 
одробляти той збиток іще на тиждень. А батько слухав-слухав, далі й каже: "Отак, 
сину, завжди заробляй, то скоро хазяїном станеш..." То чи не стільки, кажу, 
заробив і той на лампах, як цей за віялку, - закінчив дід. Усі засміялись.
- Лампа - річ тендітна, - казали другі, - торохнеш возом - наробиш скла. І 
понесла його лиха година під таку хуру!
- Підеш і під таку хуру, - сказав похмурий чоловік, - коли в хаті, може, й 
шматка хліба немає.
Обміркувавши справу з лампами з усіх боків, люди примовкли, і Антін, узявши 
книжку, став читати даді.
"Он яке діло!" - подумав Василь Іванович і став прислухатися пильніше.
- "У помещика было, - читав далі Антін, - в одном куске 857 десятин земли, в 
другом на 130 десятин больше, чем в первом, а в третьем на 150 десятин больше, 
чем во втором. Сколько десятин земли было у помещика?"
Прочитавши задачу, Антін став поясняти її по-своєму:
- В одному куску, каже, було аж 857 десятин, а в другому ще більше на 130, а в 
третьому й того більше!.. А потім іще й питає, - тут Антін звів палець догори й 
прищурив око, - скільки ж то тієї землі було в пана?
- А, мабуть, чи не більше було, ніж у всеї нашої громади! - каже, осміхаючись, 
один з гурту. - Коли б оце на всіх нас хоч один отой кусочок, то було б і нам, і 
дітям нашим.
- Ото кусочки! - моргнувши оком, сказав Охрім. - Це не те, що в тебе або в мене: 
з такими кусочками можна хазяйнувати! А коли б йому в одну руку - опруг та в 
другу - півопруга, а в третю - й зовсім нічого, - отоді б нехай він 
похазяйнував! Поневолі пішов би лампи возити!
- А добре було б знати, скільки то прийшлося б на двір, коли б усю оту землю та 
поділити поміж нашими громадянами? - проказав похмурий чоловік.
Далі Василь Іванович уже не міг терпіти. Вийшовши з-за тину, він почав докоряти 
людей:
- І навіщо б ото я базікав отаке язиком?.. То ж книжка написана зовсім не для 
того; по їй треба вчитися арихметики, а ви казна-що витіваєте. Коли так читати, 
то краще зовсім не читати!
- Та ми, Василію Йвановичу, читаємо так собі, з нудьги, - виправдувались люди, - 
аби чим час загаяти.
- То не краще б було з нудьги взяти та й полічити, скільки вийде в кожній 
задачі, - наставляв Василь Іванович, - тож на те вона і є - арихметика.
Передні чоловіки сиділи і вдавали, що ніби увічливо слухають Василя Йвановича. А 
позаду Охрім накивував бровою своїм сусідам і стиха гомонів: 
- Це, виходить, така арихметика - панові звозять хліб з поля, а мужикові нема з 
чого возити, то мороч голову - скільки то всеї землі в пана!
Скілько душ пирснуло зо сміху, проте здержались, щоб не зареготати голосно.
- Бачте, - казав далі Василь Іванович, почувши сміх, - смієтеся, а й самі не 
знаєте, з чого. А я знаю, що ні один з вас не доведе до ладу задачу!
- Де вже нам! - казали передні. - Ми люди малограмотні або й зовсім неграмотні: 
куди нам полічити отаку силу!
А Охрім казав далі своїм сусідам:
- Це, скажемо, так. У тебе, Микито, скільки землі? Два опру ги? Ну і в мене щось 
коло того. От зійшлися ми та й балакаємо: а давай будемо лічити панову землю, 
коли своєї катма. Ти скажеш: стільки в пана землі! А я скажу: ні, стільки! Ти 
скажеш: брешеш, бо стільки, а я скажу: ні, ти брешеш! Потім ти мене - цап за 
чуба, а я тебе по уху - і пішла арихметика!.. А ось Грицько йде та й питається: 
за віщо то люди б'ються - чи не за батьківщину часом?
Усі реготалися, вже не здержуючись. Василь Іванович став сердитись:
- Варнякаєте ви таке, що воно зовсім не до діла. Я ж вам кажу, - намагався він 
пояснити, - що в задачникові тільки так пишеться про кого-небудь, аби було над 
чим рахувати.
- То оте ж саме й ми кажемо, - перебив його Охрім. - Коли вдома чорт має чого 
рахувати, то давай...
- Тьфу! - плюнув з серця Василь Іванович. - Давай сюди книжку! - крикнув він до 
Антона й трохи не силою вирвав її у його з рук.
- Вам книжки читать?.. Вам хвости волам крутити! Ото ваша книжка! - Василь 
Іванович повернувся й пішов од гурту. Всі реготалися.
- Знаєте, Василь Іванович! - крикнув Охрім услід монопольщикові, - коли б 
довелося нам ділити ваші 90 десятинок, то, може б таки, поділили по своїй, по 
мужицькій, арихметиці.
- Може, чи й поділили б! - підхопив сумний чоловік.
Василь Іванович зразу спинився, мов його хто сіпнув за полу, повернувся, хотів 
щось казати. Потім плюнув і мерщій подався до, своєї монополії.
- Бач, як закрутив носом! Видно, не дуже до смаку прийшлась йому мужицька 
арихметика! - казали, сміючись, люди.
- І звідкіль принесла його нечиста сила! - казали другі. - Тільки де два-три 
чоловіки зійдуться, то вже й його чортяка, хоч-не-хоч, внесе туди! Не дав 
начитатись уволю. А шкода: втішна була книжка!
 
(1910)
 
